Apu, te önző állat!
![Force majeure](https://cdn.origo.hu/2023/12/mZbmZq27VlYpt858XLxv6mIB6wNy9sDVYWj55UF7bs8/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50LzIyYzQyMjMwODE5MDQwMGI5Y2QyODAzNzg4M2VmNDQw.webp)
Ha kényelmetlen kérdéseket akarunk az arcunkba kapni, olyanokat, amelyek ugyan izgatnak minket, de legszívesebben fel sem tennénk őket, mert nem akarjuk tudni rájuk a választ, eddig is nyugodtan fordulhattunk a skandináv filmesekhez. Köztük Ruben Östlund svéd rendezőhöz, akinek Force majeure című új filmje a modern párkapcsolatokat vizsgálja, és két fő kérdést tesz fel: az egyik, hogy vajon felülírhatja-e egy szülőben a gyerekei iránti felelősséget a zsigeri önzés, a másik pedig, hogy egy emancipált, modern nő képes-e túllépni azon, hogy férje egy gyáva, pipogya alak. A kellemetlen kérdésekre adott kényelmetlen válaszokat sejtjük, ugye?
A filmben egy jómódú svéd család, apu, anyu és a két gyerek ötnapos vakációra érkezik egy franciaországi síparadicsomba. Az idill azonban a második napon véget is ér, amikor a szálloda teraszán ebédelő vendégek felé iszonyatos lavina indul meg. Az anya, Ebba (Lisa Loven Kongsli) rögtön a gyerekeket óvja, az apa, Tomas (Johannes Kuhnke) azonban jobban félti saját bőrét, és az iPhone-ját zsebre vágva elmenekül. A lavinából nem lesz tragédia, a családot összetartó kötelék azonban menthetlenül megsérül.
Miközben az amerikai katasztrófafilmekben megszoktuk, hogy a hős gondolkodás nélkül életét áldozná a saját gyerekéért, a szomszéd gyerekéért, sőt, a szomszéd aranyhörcsögéért, itt döbbenetes látni, amint Tomas - a gyerekei elkeseredett segélykiáltásai ellenére - egyszerűen megpattan a helyszínről. Fél perccel később úgy áll felesége szeme előtt, hogy tudjuk, a természeti katasztrófa ugyan nem következett be, de az emberi ott vár rájuk.
Östlund, ahogyan előző filmjében, a 2011-es Play - Gyerekjáték?-ban, most sem engedi, hogy kényelmesen hátradőlve mozizzunk egyet, és egy felszínes hogymikvannak után szépen elfelejtsük az egészet. Valószínűleg minden férfi fejében meg fog fordulni, hogy ő vajon ugyanígy elhúzna-e, majd később megpróbálná-e letagadni az egészet, és minden nő el fog azon gondolkodni, hogy tudná-e szeretni azt a férfit, aki sunyi módon cserbenhagyta.
Ne ijedjünk azonban meg, nem fájdalmas, hanem szórakoztató moziélmény vár ránk, mivel egyes jelenetek abszolút életszerű és sokszor iszonyú vicces gesztusokkal vannak telepakolva (például amikor a feszült beszélgetésbe merült felnőttek közé besüvít a kisfiú repülő kütyüje), mások pedig (a szinte végtelennek tűnő sípályákon játszódók) egyszerre hipnotikusan szépek és félelmetesek.
Vicces figura lehet ez a Ruben Östlund. Korábban elárulta, hogy három célja volt a filmmel: vászonra vinni minden idők leglátványosabb lavinabalesetét, növelni a válások számát, illetve elvenni az emberek kedvét attól, hogy az Alpokban sieljenek. Az első cél kétségtelenül teljesült, és nálam a harmadikat is sikerült elérnie. A házasságok pedig csak túlélnek tán egy filmet.