A mátrixos tesóknak elgurult a gyógyszerük
![Jupiter felemelkedése](https://cdn.origo.hu/2023/12/L6E7kH3eF1jj1FU9DmjNJ5ByWovZvlQwlEjzueZLi-8/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50L2UyNjYzN2VlMWI4YjRhNDhhZjZlMTQ3MTRjMGRhN2Iy.webp)
Képzeljünk magunk elé egy forgatókönyvírót, aki végre időpontot kapott egy hollywoodi fejeshez. Izgatottan szedi a lépcsőket, dossziét szorongat a kezében, benne a nagy filmötlettel: űreposz, amely a Star Wars mintájára valósággal roskadozik a különös fantázialényektől, távoli bolygóktól, űrcsatáktól.
És már mondja is a történetet: az univerzum királynője nem tudja magáról, hogy ő az univerzum királynője, helyette vécét pucol Chicagóban. Egyik nap megmenti az életét egy hegyes fülű, farkas- és emberi DNS-ből kotyvasztott űrzsaru. A férfi előbb megmutatja neki az antigravitációs csizmáját, aztán pedig elindulnak kikövetelni a nő jussát: néhány bolygót, köztük a Földet. Ezt azonban nem nézi jó szemmel a galaxis egyik legrégebbi dinasztiájának, az Abraxas-háznak a fiatalságmániás testvértriója. A bájgúnár, az elmebajos szadista és a lánytestvér, aki... aki igazából egyáltalán nem érdekes.
Legkésőbb ennél a résznél biztosan közbeszólna valaki: „Ez nem Star Wars, ez sokkal inkább Űrgolyhók. Ezt paródiának szánja, ugye?” Azt képzelnénk, hogy elnéző mosollyal dobnák ki szegény, megalázott holdkórost az épületből. A valóságban azonban sokkal furcsább dolog történt ennél.
A Mátrix-trilógiával világsikert arató Wachowski testvérek konkrétan sok-sok millió dollárt kaptak ennek a történetnek a megvalósítására. Megértenénk a döntést, ha közvetlenül a Mátrix-filmek után lennénk, de a testvérpár azóta elkövetett két méretes buktát, a Speed Racer-t és a Felhőatlasz-t. A Warner mégis bízott bennük, titkon egy újabb Mátrix-ban reménykedhettek. Rosszul tették, a hétvégi harmatos amerikai fogadtatás ismeretében már a Jupiter felemelkedése bukását is tényként lehet kezelni.
A moziból kifele menet egy lány annyit tudott kibökni az érdeklődő fiújának, hogy ez kaotikus volt. Ennél jobban nem is lehetne összefoglalni a filmet. Kicsivel később Angela Merkelről és az illiberális állam fogalmáról szóló beszélgetés ütötte meg a fülemet, és bár ők nem a Jupiter felemelkedésé-ről beszéltek, de annyira csapongó és zavaros a film, hogy a bagolyarcú tanácsadó, az elefántfejű pilóta és a szexuálisan túlfűtött, egymással évődő férfirobotok után a német kancellár feltűnése sem okozott volna nagy meglepetést.
Egy hollywoodi látványfilmet már önmagában azért megilleti a dicséret, ha nem folytatás, remake vagy reboot. A Jupiter felemelkedésé-nek jár a piros pont azért, hogy egy új világot próbált felépíteni, viszont a film arra a tanulságra is rámutat, hogy attól, hogy egy ötlet eredeti, még nem biztos, hogy az jó bármire is. Wachowskiék egy teljesen következetlen és feleslegesen túlcsicsázott világot alkottak, amelyben képtelenség elmerülni, mint a Star Wars és a Star Trek univerzumában, ellenben idő előtt lefáraszt a kapkodásával.
Könnyedén meg lehetne nyitni a Hülye Nevek Minisztériumát a világteremtés jegyében megalkotott elnevezésekből (likantáns, égenjárók stb). Arra viszont már nem jutott idő a nagy rohanásban, hogy elmondják, Stinger (Sean Bean) háza azért van tele méhkasokkal, és azért zümmögnek ott nagy számban a méhek, mert a méh DNS-ét keverték az emberivel, amikor Stingert megalkották. Ezt az információt a Wikipédián olvastam róla utólag, és így értettem meg, miért is szeret méhek közelében élni. Arra viszont nem találtam indokot, hogyan hagyhatta el egy olyan idióta mondat Sean Bean száját, hogy a méhek kiszagolják a királyi vért.
Ahogy halad előre a film, úgy esik egyre inkább szét, és sokasodnak el bennünk a kérdőjelek. Wachowskiék imádhatják Terry Gilliam Brazil-ját, mert legalább öt percet arra szentelnek, hogy megidézzék a sci-fi-klasszikust, és ehhez még magát Gilliamet is bepalizták, hogy bohóckodjon egyet a filmben. Csak éppen ennek a bürokrácián gúnyolódó jelenetsornak semmi keresnivalója nincs a Jupiter felemelkedésé-ben.
Ezt a rokokó műalkotásoknál is agyondíszítettebb agymenést egyedül Mila Kunis ússza meg méltóságvesztés nélkül. Még úgy is, hogy Jupiternek hívják a filmben. Hozzá tökéletesen illik a takarítónőből királylánnyá változó szerep, aki a pompázatos ruhákban sem feledi el, honnan jött, nála lehet egyedül olyan érzésünk, hogy szívesen megnéznénk egy jól sikerült fantasyben is. Channing Tatum alakítja a Kunis űrből érkezett lovagját, aki fehér ló helyett antigravitációs csizmával közlekedik. A színész idejében észrevehette, hogy milyen béna filmben is vállalt szerepet, ugyanis próbál észrevétlen maradni, és elbújni a hegyes füle mögött.
A mindenség elméleté-ért frissen Oscar-díjra jelölt Eddie Redmayne teljesen ellentétes túlélési technikát választott. A gonosz idegbajos testvér szerepében próbál minél feltűnőbb lenni. Teátrális gesztusai végén a kezeit a levegőben felejti, elcsukló hangon, suttogva beszél, hogy annál nagyobbat szóljanak hirtelen dühkitörései. Borzasztóan túljátssza a szerepét, sokszor már nézni is nehéz az erőlködését.
Ha a giccsparádé mellé legalább nem próbálna meg komolykodni a film, de még azt is el kell viselnünk, hogy néha ezotériával bágyaszt, máskor meg fogcsikorgató direktséggel utal a jelen problémáira. A végén már megint oda lyukadunk ki, hogy csúnya dolog a kapitalizmus, minden baj forrása a profit utáni vágy. Van valami perverz módon szép abban, hogy a Jupiter felemelkedése ebben a tekintetben az egyik legőszintébb hollywoodi alkotás, hiszen tartja magát az elveihez, és egy fillér profitot nem fog termelni.