Nagyhatalmi színjáték volt a magyar forradalom ügye
![](https://cdn.origo.hu/2023/12/pmake6L3ilOC-4kz-DiZvbKrZeYqUwbPhQkSYzKwBHQ/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50L2VjMGRkMWFhNmQwMTQ1OWFhYmUzMDkyNzFkOGM4MzU5.webp)
Az 1956. október 23-tól kibontakozó magyar forradalom, valamint a Moszkvából elrendelt első szovjet katonai beavatkozás, ha nem is váratlanul, de mindenesetre készületlenül érte Washingtont és a nyugati országok kormányait. A budapesti és országos rendszerellenes megmozdulások hírére John Foster Dulles amerikai külügyi államtitkár (külügyminiszter) október 24-én a Fehér Ház Ovális Irodájában megtartott szűk körű helyzetértékelő megbeszélésen
azt javasolta Dwight D. Eisenhower elnöknek,
hogy a magyarországi szovjet katonai beavatkozás mint a nemzetközi békét veszélyeztető fegyveres konfliktus miatt kezdeményezze az ENSZ Biztonsági Tanácsának azonnali összehívását.
Közismert történelmi tény, hogy a világszervezet Biztonsági Tanácsa (BT) október 28-án a három nyugati nagyhatalom együttes kérésére ült össze először a magyarországi helyzet megtárgyalására, ám hogy ténylegesen ki kezdeményezte a BT összehívását, egészen a legutóbbi évekig nem volt ismert. Az Eisenhower-adminisztrációt kínosan érintette a Budapesten kitört forradalom miatt gyorsan eszkalálódó nemzetközi válság.
Az amerikai elnöknek ugyanis ekkor kellett szembesülnie azzal a kellemetlen ténnyel,
hogy a kelet-európai „rab nemzetek felszabadítására” korábban meghirdetett, erőteljes amerikai propaganda ígéreteivel szemben a kommunista elnyomás elleni népfelkeléshez a Jaltában 1945 februárjában szentesített kelet-közép-európai szovjet befolyási övezet határain belül Amerika aligha nyújthat érdemi támogatást.
Az amerikai nagyhatalmi presztízs miatt azonban rendkívül fontos volt, hogy a külvilág ebből a tehetetlenségből ne érzékeljen semmit sem. Ezért már október 25-én – Dulles javaslatára – a washingtoni adminisztráció eldöntötte, hogy – presztízsokokból –, a szövetségeseivel együtt fogja kezdeményezni a szovjetek magyarországi katonai beavatkozása miatt a BT összehívását.
A brit és a francia kormány azonban nem mutatott túl nagy lelkesedést az amerikai javaslat iránt. A két szövetséges európai nagyhatalom ódzkodásának hátterében – a kutathatóvá tett külügyminisztériumi feljegyzések tartalma szerint – két főbb megfontolás állt. A feljegyzésekből világosan kiderül, hogy
a magyar kérdés napirendre tűzését kezdettől fogva csak propagandisztikus akciónak tekintették,
amelynek egyetlen valós célja a Szovjetunió elítéltetése volt a nemzetközi közösséggel.
A másik nyomós ok, hogy október 26-án, amikor Dulles az amerikai indítvánnyal megkereste angol és francia kollégáját, a két ország, illetve Izrael titkos megállapodása alapján már eldöntött kérdés volt az Egyiptom elleni katonai akció a Szuezi-csatorna július 26-án bejelentett államosítása miatt. (Forrás: Foreign Office minute, October 26, 1956.; Documents diplomatiques francais, 1956. Tome III.(24 octobre-31 décembre). Paris, Ministère des Affaires Etrangéres, 1990. p. 19)
A brit és a francia diplomácia attól tartott, hogy ha az ENSZ napirendre tűzi a magyarországi események megtárgyalását, az veszélyes precedenst jelenthet az Egyiptom ellen megindítandó akció elitéléséhez is. Mivel az angol és a francia külügyi vezetés szándékosan nem egyeztetett a washingtoni State Department (a Külügyminisztérium, a szerk.) fejével a szuezi akció ügyében, a két ország abban volt érdekelt, hogy minél tovább halogassa az úgynevezett magyar kérdés napirendre tűzését.
Ezért a Foreign Office, a londoni külügyminisztérium azt a válaszjavaslatot továbbította Dulles-nek, hogy ha az ENSZ-ben egyáltalán sor kerül a magyarországi helyzet megvitatására, arra ne a Biztonsági Tanácsban, hanem a Közgyűlés november 12-re összehívott rendes plénumán kerüljön sor.
Nyilvánvaló volt a brit diplomáciai indítvány hátsó szándéka,
ti. hogy november 12-ig talán magától is „rendeződhet” a magyarországi helyzet – akár a forradalom szovjet leverésével –, valamint addig várhatóan sikeresen befejeződik az Egyiptom ellen tervezett angol–francia–izraeli villámháború, így sokkal egyszerűbb lesz tárgyalni ezekről a „nehéz” kérdésekről.
Mivel az angol és a francia kormány nem óhajtotta felfedni az Egyesült Államok előtt az október 29-én elkezdődő szuezi akciót, Washington nyomására végül is kénytelenek voltak belemenni a Biztonsági Tanács október 28-ra történő összehívásába. (Források: Békés Csaba: A brit kormány és az 1956-os magyar forradalom, 1956-os Intézet, Évkönyv, I.1992., Budapest, 1992., továbbá A magyar kérdés az ENSZ-ben és a nyugati nagyhatalmak titkos tárgyalásai, 1956. október 28november 4. - Brit külügyi dokumentumok, közli Békés Csaba, 1956-os Intézet, Évkönyv II.1993., Budapest, 1993. pp. 39, 71.)
Dulles bizalmasan megüzente Selwyn Lloyd brit külügyminiszternek, hogy arra számít, az ENSZ-ben a színfalak mögött lehetőség lesz a szovjet képviselőkkel való alkudozásra, ami a magyarországi helyzet javulását eredményezheti.
A BT összehívását ténylegesen kezdeményező Egyesült Államok, valamint az abban csak kényszeredetten részt vevő Nagy Britannia és Franciaország képviselői ezt követően egészen november 3-ig ENSZ-nagyköveteik útján zárt ajtók mögött egyeztették közös álláspontjukat. A BT október 28-án, november 2-án és november 3-án megtartott, a magyar ügyet vizsgáló ülésein
így mindig az történt, amiben a három nyugati nagyhatalom diplomatái már jó előre megállapodtak.
A három nagyhatalom úgy akarta felvetni és megtárgyalni a magyar kérdést, hogy azzal lehetőség szerint ne provokálják a Szovjetuniót.
A nyugati hatalmak ugyanis
nem akarták kockára tenni az 1955-ös osztrák államszerződés aláírása óta a két katonai tömb között érzékelhető enyhülést.
Ez a közös stratégia kitűnik többek között Sir Pierson Dixon brit ENSZ-képviselő 1956. október 27-én kelt 954.-es számú bizalmas feljegyzéséből, amelyben Sir Dixon a következőkről tájékoztatta kormányát: „...Ezután megbeszéltük, milyen álláspontokat fogunk beszédeinkben kifejteni. Lodge úr (az Egyesült Államok ENSZ-képviselője 1956 októberében, a szerk.) elmondta, arra gondol, az eseményeket olyan tárgyszerű, sallangmentes modorban kellene ismertetni, amely a lehető legkevesebb »hidegháborús« felhangot tartalmazza. Szerinte el kell kerülnünk annak látszatát, mintha fellépésünk célja a vétó kiprovokálása lenne... Én erre azt mondtam, hogy szerintem is ez a helyes irányvonal. Nem kellene addig az ügyet újabb neurotikus pontokkal megterhelnünk, amíg nem látunk tisztán... hogyan reagál Szoboljev úr. (A Szovjetunió ENSZ-képviselője, a szerk.)” (Forrás: 1956-os Intézet, Évkönyv II. 1993., PRO FO 371 122 376 NH10 110/10, 46.p.)
Mindezek alapján a BT október 28-i ülése előtt megtartott háromoldalú egyeztetésen mindhárom fél egyetértett abban, hogy noha a nyilvánosság előtt a leghatározottabban el kell ítélni a magyar belügyekbe történő szovjet beavatkozást, ténylegesen azonban – a magyarországi helyzet úgymond áttekinthetetlensége miatt – egyelőre a kivárás taktikáját fogják alkalmazni.
E kivárási taktikának volt köszönhető, hogy a BT október 28-i tanácskozásán az ülés összehívását kezdeményező három nyugati nagyhatalom
még csak határozati javaslatot sem terjesztett elő a helyzet rendezésére.
Miután október 31-én Anglia és Franciaország is beavatkozott Izrael oldalán a szuezi háborúba, a magyar ügy megvitatásának jellege teljesen megváltozott.
Ettől kezdve a nyugati nagyhatalmak valódi célja már nem a szovjet beavatkozás elítélésére,
még kevésbé annak megakadályozására irányult,
hanem hogy egymást „kicselezve” (az Egyesült Államok, illetve a brit–francia tandem viszonylatában) saját – egymástól nagyon is eltérő – nagyhatalmi érdekeik szolgálatába állítsák a magyarországi konfliktust. Az angolok és a franciák arra törekedtek, hogy a „magyar kérdést” a Biztonsági Tanácsból a Közgyűlés plénuma elé vigyék, ahol a két ügy, a szuezi válság és a magyarországi szovjet beavatkozás együttes tárgyalása jelentősen javíthatta volna pozíciójukat.
A Fehér Háznak – amely kezdettől fogva élesen elítélte legközelebbi szövetségesei szuezi kalandját – október 29. után a közel-keleti válság gyors megoldása vált elsődleges prioritássá. (Forrás: Békés Csaba: A brit kormány és az 1956-os magyar forradalom, 1956-os Intézet Évkönyv I. 1992, 19 -38. p.)
Ehhez viszont Washingtonnak, mint a világ legerősebb katonai szuperhatalmának, egyértelművé kellett tennie a magyarországi konfliktussal kapcsolatos álláspontját a Kreml urai előtt. Eisenhower elnök Bohlen moszkvai amerikai nagykövet útján megüzente Hruscsovnak, hogy
az Egyesült Államok kormánya változatlanul érvényesnek tekinti és tiszteletben tartja az 1945. februári jaltai megállapodást.
A Hruscsovnak szóló informális üzenet félreérthetetlenül jelezte, hogy a Jaltában szentesített szovjet befolyási övezeten belüli konfliktusok „megoldásába” Washington nem avatkozik be, és elismeri Moszkva kizárólagos kompetenciáját.
Nyilván az amerikai álláspont egyértelművé tétele is szerepet játszott a moszkvai Politbüro (az SZKP Elnöksége, a szerk.) október 31-i végső döntésében, a magyar forradalom leverését és a Nagy Imre-kormány eltávolítását célzó második szovjet katonai intervenció elhatározásában.
A magyarországi társadalmi erjedésről és a pártvezetésen belüli válságról Moszkva már 1956 nyarától pontos információkkal rendelkezett. A szovjet információs csatornák az eseményekkel egyidejűleg jelezték a „pártellenes” ellenzék erősödését, illetve a magyar pártvezetésen belüli, a sztálinista irányvonalhoz körömszakadtáig ragaszkodó Rákosi-klikk, illetve a „mérsékeltek” között kiéleződő konfliktust,
azonban Hruscsov nem értette meg a kibontakozó válság mélyebb, társadalmi összefüggéseit.
Az SZKP Elnöksége a magyarországi problémát egyszerű pártvezetési, személyi kérdésként kezelte, amelyet Rákosi Mátyás 1956. július 18-án történt menesztésével vélt megoldani. Rákosi távozásával azonban nem változott meg a politikai helyzet, és a válság tovább eszkalálódott. A KGB budapesti rezidensei már közvetlenül a Központi Vezetőség július 18-i, Rákosit leváltó „nagyon jól sikerült” ülése után jelezték, hogy az ellenzék tovább folytatja tevékenységét.
Jurij Andropov, a Szovjetunió budapesti nagykövete 1956. augusztus 30-án keltezett rendkívül részletes jelentésében
szovjet szempontból elemezte a magyarországi helyzetet, amit súlyosnak minősített.
Andropov egy másik, október 12-én keltezett jelentésében hangsúlyozta, hogy a pártellenzéken túllépő tömegmozgalom szovjetellenes követeléseket fogalmaz meg, amellyel szemben a magyar pártvezetés egyre jobban elbizonytalanodik, a „fertőzés” pedig már az államvédelmet és a hadsereget is elérte.
„Ha barátaink (ti. az MDP szűkebb vezetősége, a szerk.) továbbra is folytatják az ellenállás elkerülésének politikáját, egyértelműen lehetségesnek tartjuk, hogy Nagy Imre a párt és az ország vezetője lesz” – áll többek között Andropov összefoglalójában. (Forrás: Andropov 1956. október 12-i távirata a Gerővel folytatott beszélgetésről, Hiányzó lapok, 89-90 pp, közzéteszi: 1956-os Intézet, Évkönyv II. 1993.)
1945-től, Jalta és Potsdam után Moszkva számára politikai axiómává vált, hogy a befolyási övezetébe került országokban kivétel nélkül a Szovjetunióhoz lojális, megbízható államvezetés kezébe kerüljön a hatalom. 1946 után, a hidegháború kiéleződésének időszakában a Kreml már nemcsak katonai-gazdasági téren,
hanem politikailag is teljes igazodást követelt meg csatlósaitól,
amelynek zálogát a kizárólagos hatalmat megszerző és a moszkvai irányvonalat szolgaian követő kommunista pártok jelentették.
Moszkva a jaltai rendszer sáncain belül saját politikai hitbizományként kezelte a kelet-közép-európai, úgynevezett népi demokráciákat, és ahogy azt már az 1953-as keletnémet beavatkozás is bizonyította, a Kreml természetesnek tekintette, hogy befolyását adott esetben fegyveres erőszakkal tartsa fenn. Ez a birodalmi attitűd Sztálin 1953-ban bekövetkezett halála és az SZKP 1956 februárjában megtartott, a desztalinizációt meghirdető XX. kongresszusa után sem változott meg.
Moszkva és nyugati nagyhatalmak 1956-ban a magyar válság „megoldásában” tehát nem a sokat hangoztatott szabadság, illetve „szocialista” eszmeiség jegyében,
hanem kőkemény nagyhatalmi érdekek, illetve geopolitikai realitások mentén cselekedtek.
A magyar forradalmat leverő szovjet katonai intervenció elrendelése és a nyugati hatalmak ehhez asszisztáló passzivitása mind ezekre az érdekekre voltak visszavezethetők.
1956. október 28-án a szovjetek hozzájárultak a Nagy Imre-kormány által meghirdetett tűzszünethez és csapataik Budapestről történő kivonásához, ejtve a csapatkivonás korábban megfogalmazott előfeltételét is az „ellenforradalmi gócok” (elsősorban a Corvin köz) felszámolásáról. A szovjet kivonulás – a bejelentést kísérő általános lakossági eufória ellenére – csak taktikai jellegű manővernek bizonyult.
Noha a Kremlben egy rövid gondolat erejéig felvetődött „Magyarország elengedésének” kérdése, ez egyetlen pillanatig sem jelentett komoly opciót a szovjet döntéshozók körében.
Október 29-én már Hruscsov zsebében volt a legfontosabb, az Egyesült Államok kvázi garanciája az amerikai be nem avatkozásról.
(Forrás: Foreign Relations of the United States 1955 -1957. Vol. XXV. Eastern Europe, 134. számú dokumentum, 328. p.) Egyedül még Tito és a „testvéri szocialista országok” pártvezetőinek – amúgy nem kétséges – rábólintása váratott magára a második szovjet katonai intervenció elindításához.
A katonai beavatkozásról szóló formális döntéshez további muníciót szolgáltatott Ivan Szerov államvédelmi hadseregtábornoknak, a KGB elnökének Budapestről küldött október 29-i hisztérikus hangú jelentése, amelyben a Belügyminisztérium és az államvédelem összeomlását, valamint – jelentősen eltúlozva – az ávósok elleni véres lincseléseket ecsetelte.
Sokat sejtet a kulisszák mögötti informális elhatározásról Mikojan és Szuszlov október 30-i jelentése is, amelyben egy olyan hamarosan meghozandó politikai és katonai döntésre hivatkoznak, ami miatt „Konyev elvtársnak (Ivan Konyev marsallnak, a Varsói Szerződés főparancsnokának, a szerk.) haladéktalanul Magyarországra kell jönnie”. (Forrás: Hiányzó lapok, 126. p. közzéteszi: 1956-os Intézet, Évkönyv II. 1993.)
Kétnapos ülésezés után, október 31-én megszületett a végső döntés; az SZKP Elnöksége megbízta Georgij K. Zsukov marsallt, a Szovjetunió honvédelmi miniszterét a katonai intézkedések haladéktalan előkészítésével. Zsukov ezzel kapcsolatos feladatkörét november 1-től a magyarországi szovjet intervenciós erők főparancsnokának kinevezett Ivan Konyev marsall vette át.
Zsukov egyik, november 4. után készített feljegyzéséből kiderül, hogy – a korábbi szovjet állásponttól eltérően – 1956. november elején már a Magyar Néphadsereg egészét potenciális ellenségként kezelték, és emiatt rendelték el az intervenciós erők megerősítését további 12 szovjet gépesített hadosztállyal. (Forrás: Jelcin-dosszié 93-103. pp., Hiányzó lapok 145-146 pp.) A forradalom katonai leverése 1956. október 31-től megmásíthatatlan elhatározássá vált.
1956. november elején, a szovjet intervenció ellen kibontakozó hősies, ám kilátástalan szabadságharc vészterhes napjaiban
a magyar közvélemény egyfajta csodavárással remélte a nyugati demokráciák, különösen az Amerikai Egyesült Államok hathatós beavatkozását
a szabadságáért küzdő ország oldalán. E kétségbeesett reménynek azonban nem volt semmilyen politikai realitása. A hidrogénbombák árnyékában a nagyhatalmak számára a magyar szabadság ügyénél sokkal fontosabbnak bizonyult a két katonai szuperhatalom közötti kényes erőegyensúly megőrzése.
A magyar forradalom és szabadságharc ügyét – a világközvélemény osztatlan szimpátiája ellenére – Jalta szelleme és a könyörtelen logikájú nagyhatalmi reálpolitika már akkor bukásra ítélte, amikor az jószerével még meg sem fogant.