Kékcédulák kövezték ki a lopakodó diktatúra útját
![kékcédulás választás](https://cdn.origo.hu/2023/12/oRYgGx_LkJwFyLfyPwCwpTZbUwl3NRTK0rt3szCBAwY/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50L2E5MTlmMzk5MjcwOTRiZmE5NDliNmRlMmI0YTYyOWYy.webp)
A szövetséges nagyhatalmak képviselői az 1945. februári jaltai találkozójukon Roosevelt elnök javaslatát elfogadva megállapodtak, hogy a Harmadik Birodalom bukása után a náci Németországgal szövetséges, illetve a Vörös Hadsereg által elfoglalt kelet-közép-európai országokban szabad választásokat tartanak.
E választási szabadság azonban nem terjedt ki a német szövetség mellett korábban magukat exponált parlamenti pártokra. Joszif V. Sztálin, aki a Vörös Hadsereg által elfoglalt kelet-európai országokat
magától értetődően a szovjet érdekszféra részének tekintette,
és elfogadta ugyan az angolszász szövetségesek szabad választásokkal kapcsolatos javaslatát, ám ezt a fajta „szabadságot” Sztálin teljesen másként értelmezte, mint az e kérdésben meglehetősen naivnak bizonyult amerikai elnök.
A választásokat az egyes országokban a szövetséges nagyhatalmak tagjaiból delegált ellenőrző bizottságok felügyelték, melyeket a szovjetek saját politikai céljaik, a helyi kommunista pártok hatalomba kerülésének garantálására használták fel.
A szövetséges ellenőrző bizottságok felállításáról Sztálin és Churchill a brit miniszterelnök 1944. októberi moszkvai látogatásán állapodott meg. Sztálin elérte, hogy a szövetséges ellenőrző bizottságokon belül abszolút a szovjet dominancia érvényesüljön.
Az 1944 decemberében Debrecenben létrejött Ideiglenes Nemzeti Kormány küldöttsége 1945. január 20-án írta alá Moszkvában a Szovjetunió és Magyarország közötti fegyverszüneti megállapodást, amely a nemzeti szuverenitást jelentősen korlátozva, a Budapesten felállított Szövetséges Ellenőrző Bizottság (SZEB) számára biztosította az egyezmény betartásának, de gyakorlatilag a magyar kormány ellenőrzésének a jogát.
A SZEB élére Sztálin bizalmasa és régi harcostársa Kliment Vorosilov marsall került,
aki a későbbiekben leplezetlenül és ellentmondást nem tűrő módon, elvtelen eszközökkel tolta a totális hatalomra törő kommunisták szekerét.
A második világháborút követő első, 1945. november 8-án megtartott országgyűlési választáson, a Független Kisgazda-, Földmunkás és Polgári Párt (FKGP) 57 százalékos eredménnyel elsöprő győzelmet aratott. Mivel az 1945 előtti jobboldali pártok nem indulhattak a választásokon, lényegében mindenki, aki valóban polgári, nem pedig a szovjet típusú, úgynevezett népi demokráciát óhajtotta, a Független Kisgazdapártra szavazott.
Az FKGP mivel abszolút többséget szerzett, az alkotmányos szabályok szerint egymaga alakíthatott volna kormányt. A jaltai megállapodás alapján azonban a szovjetek nagykoalíció létrehozását követelték,és ennek, nem pedig a választási eredményeiknek köszönhetően kerülhettek kormányra a kommunisták, valamint a velük szövetséges baloldali pártok. Így a kisgazda Tildy Zoltán vezetésével megalakult koalíciós kormányban az FKGP mellett a kommunisták, a szociáldemokraták (SZDP), és a Nemzeti Parasztpárt (NPP) vett részt.
A Magyar Kommunista Párt (MKP) főtitkára, Rákosi Mátyás miniszterelnök-helyettesként a kormány második embere lett. Vorosilov számára azonban még ez sem volt elég; a SZEB elnökének nyomására
Tildy az MKP-nek volt kénytelen átengedni a közigazgatást és a rendőrséget irányító belügyminisztériumot,
amit a kommunisták már 1945 őszétől egyfajta trójai falóként, a demokratikus kormányzás machiavellista jellegű aláásására használtak fel.
Miután Magyarország államformája 1946. február 1-től köztársaság lett, és Tildy Zoltánt választották meg államfővé, a kormány élén őt a szintén kisgazda Nagy Ferenc követte.
Nagy - látva a kommunisták addigi gátlástalan nyomulását – elődjénél határozottabban próbált fellépni e törekvésekkel szemben, ám a hegemóniára törő kommunista párt főtitkára, Rákosi Mátyás - maga mögött tudva a megszálló szovjet hadsereget és az ekkor már száz százalékig kommunista befolyás alá került titkosrendőrséget – a miniszterelnökkel szemben is sikeresen alkalmazta hírhedtté vált szalámitaktikáját,
vagyis először meggyengítette, majd szétzilálta a rivális pártokat.
Ehhez a politikai rendőrség szolgált eszközként: a Belügyminisztérium szervezetén belül megalakított Államvédelmi Osztály (ÁVO) közreműködésével olyan koholt politikai pereket kreáltak, melyek a polgári pártok, első helyen az FKGP ellehetetlenítését célozták.
A kommunisták politikai ellenfelei börtönbe kerültek vagy száműzetésbe kényszerültek,
mint maga a miniszterelnök, Nagy Ferenc is.
A leszámolást a többi pártba beépített "kriptokommunisták", a kommunisták utasításait teljesítő belső árulók, mint például a parasztpárti Erdei Ferenc valamint a kisgazda Dobi István, vagy pedig a szociáldemokrata Szakasits Árpád és Marosán György tevékenysége is elősegítette.
1947. július végén az önmaga feloszlatását kimondó országgyűlés még új választójogi törvényt fogadott el. Ez jelentősen, 10 százalékkal szűkítette a választásra jogosultak számát, kizárva egyebek között számos háború előtti jobboldali szervezet volt tagjait.
(A törvény a "Lex Sulyok" gúnynevet kapta, mert a kisgazda Sulyok Dezső is elvesztette választhatóságát.) A kommunista irányítás alatt álló belügyminisztérium a névjegyzéket is manipulálta, amelyből többnyire a polgári pártok és a szociáldemokraták támogatói maradtak ki.
Összesen 11 párt jelezte részvételi szándékát, de végül csak 10 politikai párt indult el a választásokon, köztük a kommunisták által jobbára szétvert FGKP-ből létrejött újabb polgári, jobboldali formációk.
A választási törvény azt is lehetővé tette, hogy akit valamely körzet névjegyzékébe felvettek, de nem tartózkodott lakóhelyén, tartózkodási helyének körzetében szavazhasson. Az erre való jogosultságot a névjegyzék kivonatával igazolták, ez a színe miatt kapta a kék cédula elnevezést. A szabályozással visszaélve a kommunista párt aktivistái, „vándorszavazói” hamis kék cédulákkal felszerelkezve több helyen is voksoltak.
Péter Gábor, az ÁVO vezetője szerint 62 981,
a történészek becslése szerint 100-200 ezer "kékcédulás" szavazatot adtak le ily módon,
a pontos számot utólag azonban már nem lehet megállapítani. A kommunisták számos más, a választójogot súlyosan sértő visszaélést is elkövettek, de ez a manipulációjuk lett a legismertebb, a köznyelv által "kékcédulásként" emlegetett választás.
Noha szám szerint a kommunisták szerezték meg a legtöbb szavazatot, de még a súlyos visszaélések és csalások ellenére sem voltak képesek abszolút többséghez jutni. A volt kormánykoalíció négy pártja (MKP, SZDP, NPP és az FKGP) a szavazatok 60,9 százalékát (271 mandátum) kapta meg, a hat ellenzéki pártnak 39,1 százalék jutott.
Az ellenzék legnagyobb ereje, a Barankovics István vezette Demokrata Néppárt 820 453 „tiszta szavazatával” (60 mandátum) valamennyi párt közül a második helyen végzett. A Magyar Függetlenségi Pártnak 49, a Független Magyar Demokrata Pártnak 18, a Radikális Pártnak 6, a Keresztény Női Tábornak 4, és a Polgári Demokrata Pártnak 3 képviselője lett az új országgyűlésben.
A koalíciós kormány élére a kisgazda Dinnyés Lajos került, ám az 1947. szeptember 23-án felállt új kormányban a kommunisták rendelkeztek a legtöbb bársonyszékkel.
Az MKP által létrehozott Baloldali Blokk (amely a kommunistákon kívül az SZDP-t, az NPP-t és a Szakszervezeti Tanácsot tömörítette) még a csalások ellenére sem szerzett abszolút többséget, Novemberben, miután a Függetlenségi Párt csalással vádolta meg a kommunistákat,- tegyük hozzá, teljes joggal -, Rákosiék cinikus módon azzal vágtak vissza, hogy a visszaélést ellenfelük követte el, az ajánlószelvényekkel történt manipulációval.
A kommunista Major Ákos vezette Országos Nemzeti Bizottság természetesen az MKP javára döntött, a Függetlenségi Párt mandátumait elvették, a pártot pedig feloszlatták. (A döntés előtt Rákosi Mátyás magához rendelte Majort és azzal fenyegette meg, hogy amennyiben nem a kommunisták javára dönt, azzal polgárháborúba taszítja az országot.) A Függetlenségi Párt mandátumainak megsemmisítése természetesen a kommunisták, illetve a Baloldali Blokk javára változtatta meg a parlamenti mandátum arányokat.
A „leszalámizott”, meggyöngült kisgazdák a továbbiakban már képtelenek voltak szembe szállni a kommunistákka, a következő évben pedig a két munkáspárt egyesülésével, azaz a szociáldemokrata párt bekebelezésével létrejött az abszolút kommunista hegemónia: többé senki és semmi sem állt a diktatórikus rendszer kiépítésének útjában.