Roosevelt könnyedén átengedte Közép-Kelet- Európát Joe bácsinak
![teheráni konferencia](https://cdn.origo.hu/2023/12/WoqgPjX8UKUC91tRGMFnsEOZsGYFaRpskfN8iOxlh_g/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50L2UzZDE1MmE5OGM3ZjRjMWRiYzg4MjQ4Nzg3YjcxNmU1.webp)
Az 1943-as év visszafordíthatatlan fordulópontnak számít a második világháború történetében. Az európai hadszíntéren a náci Németország, a csendes-óceáni térségben pedig a Japán Császárság szorult végleges defenzívába ebben az évben. 1943. február 2-án vált befejezett ténnyé a 6. német hadsereg pusztulása Sztálingrádnál.
A sztálingrádi vereséget, valamint az 1941 nyarától a keleti fronton elszenvedett súlyos veszteségeket a Harmadik Birodalom többé már nem tudta kiheverni, hiába hirdette meg Joseph Goebbels a totális hadviselést.
A Citadella-hadművelet, - Hitler utolsó offenzív kísérlete a keleti fronton 1943 júliusában - Kurszknál ugyancsak kudarcba fulladt,
és ezzel a Wehrmacht végleg elvesztette a hadászati kezdeményezést a Vörös Hadsereggel szemben.
1942 novemberében az angolszász szövetségesek a Fáklya (Torch) hadművelet során sikeresen partra szálltak Észak-Afrikában, és 1943 májusára megsemmisítették az észak-afrikai német illetve olasz haderőt.
Az angol-amerikai csapatok még ugyanebben a hónapban partra szálltak Szicíliában, ahonnan rövid időn belül áttették a hadműveleteket az Appennini-félszigetre.
Hitler legfőbb szövetségese, Benito Mussolini júliusban megbukott,
Olaszország 1943. szeptember elején pedig immár az angolszász szövetségesek oldalán hadat üzent a náci Németországnak.
1943 végére bizonyossá vált, hogy a Harmadik Birodalom elveszti a háborút. A csendes-óceáni hadszíntéren
1943 februárjában, a Salamon-szigeteki Guadalcanalnál aratott amerikai győzelemmel fordult meg a kocka;
Japán végleges defenzívába szorult, és többé már tudta megakadályozni a csendes-óceáni flotta és az amerikai haderő gőzhengerszerű előrenyomulását.
A tengelyhatalmak jól tapinthatóan közeledő veresége ezért egyre inkább előtérbe helyezte a háború utáni rendezés kérdését a szövetséges nagyhatalmak között.
A tengely felbomlása, valamint a sorozatosan elszenvedett vereségek a náci felsővezetésben is megérlelték azt a felismerést, ahhoz, hogy Németország, pontosabban a náci rendszer túlélje a háborút, elkerülhetetlen lesz valamiféle kiegyezés a szövetséges nagyhatalmakkal.
Ezt úgy vélték elérhetőnek, hogy mindaddig folytatják a szívós ellenállást, amíg – Adolf Hitler szavait idézve – „a világ legtermészetellenesebb koalíciója" magától fel nem bomlik, megteremtve a kedvező helyzetet egy különalku számára. A náci vezetők részéről nem volt teljesen alaptalan az a feltételezés, hogy léteznek bizonyos lappangó ellentétek illetve feszültségek a szövetségesek között.
Az amúgy is paranoiásan gyanakvó szovjet diktátor, Sztálin, aki 1941 augusztusa óta folyamatosan ostromolta az angolszász szövetségeseket a Vörös Hadsereget tehermentesítő második front megnyitása miatt,
a késlekedés hátterében szovjetellenes taktikát vélt felfedezni,
tegyük hozzá, hogy minden alap nélkül .
Sztálin ezzel kapcsolatos beteges gyanakvását az sem oszlatta el, hogy az 1943. január 14. és 24. között az amerikai elnök és a brit miniszterelnök Casablancában megtartott csúcstalálkozóján
Roosevelt egyoldalúan bejelentette - a később sokat vitatott – feltétel nélküli megadás formuláját,
amit Churchill is támogatott. A casablancai nyilatkozattal az angolszász szövetségesek kinyilvánították, hogy nem bocsátkoznak különtárgyalásokba a tengelyhatalmakkal, és csak a feltétel nélküli fegyverletételt fogják tőlük elfogadni.
De az amerikai és a brit együttműködés sem volt annyira felhőtlen, mint amilyennek a háborús propagandában tűnt. Roosevelt semmilyen módon sem kívánta Churchillt támogatni a brit gyarmatbirodalom háború utáni fenntartását célzó törekvéseiben.
Az amerikai elnök másként vélekedett Sztálinról valamint a Szovjetunió háború utáni európai céljairól is, mint angol kollégája, Winston Churchill. Amíg Roosevelt az amerikai politikusokat mindig is jellemző bizonyos naivitással, továbbá a demokratikus jogok egyetemes értékének ideáját hangoztatva közelített a háború utáni rendezés problémáihoz, addig vele szemben Churchill – Richelieu, Metternich, és Bismarck szellemében – klasszikus reálpolitikai gondolkodással szemlélte mindezt.
De a szövetségesek között kétségkívül meglévő kisebb-nagyobb ellentéteket felülírta a náci rendszer elpusztítására vállalt közös eltökéltségük, amihez egészen 1945-ig, a végső győzelem kivívásáig következetesen tartották is magukat.
A frontokon 1943-ban beállott kedvező helyzet felélénkítette az angolszász nagyhatalmak valamint a Szovjetunió közötti diplomáciai kapcsolatokat. A casablancai értekezleten Roosevelt és Churchill elsősorban az akkor még folyamatban lévő észak-afrikai hadműveletek befejezéséről, valamint az azt követő lépésekről tárgyalt.
Az amerikai elnök számára ekkor még többé-kevésbé mindegy volt, hogy hol kerüljön sor a második front megnyitására.
Churchill azonban már távolabbra látott, és azon dolgozott nagy elszántsággal, hogy a német-olasz haderő észak-afrikai veresége utánra tervezett szicíliai partraszállásból fejlesszék tovább az európai második front megnyitását.
Churchill – aki ízig-vérig reálpolitikusként gondolkodott - jól látta, hogy az olaszországi partraszállással egyrészt kiütik Mussolinit és Rómát a tengelyhatalmak szövetségéből, az Appennini-félszigetről elindítandó és a ljubjanai résen át kibontakoztatott angolszász offenzíva pedig
nem csak a Harmadik Birodalom altestét roncsolná szét, de Sztálin útját is elreteszelné Európa szívébe,
nyugati érdekszférában tartva így a Balkánt, Magyarországot, Csehszlovákiát, valamint Lengyelországot.
Roosevelt azonban e nagy horderejű kérdésekben nem akart az örökösen gyanakvó Sztálin nélkül dönteni,
kész helyzet elé állítva a szovjet diktátort. A második front helyszínében, valamint a háború utáni rendezés alapelveiben való megállapodás ezért egy másik, kibővített csúcstalálkozóra maradt.
Már a teheráni konferencia előkészítésének jegyében tartották meg a három szövetséges nagyhatalom külügyminisztereinek moszkvai értekezletét, 1943 októberében.
Az október 30-án elfogadott közös nyilatkozat, amelyet szovjet részről Vjacseszlav Molotov, az amerikai kormány képviseletében Cordell Hull, a brit háborús kabinet oldaláról pedig Anthony Eden jegyzett, kinyilvánította,
hogy a szövetségesek egészen a tengelyhatalmak kapitulációjáig folytatják a harcokat,
megerősítette, hogy a szövetséges hatalmak nem bocsátkoznak külön tárgyalásokba egyetlen ellenséges féllel sem, és kijelentették, hogy egységesen csak a feltétel nélküli megadást fogadják el , továbbá kinyilvánították a háborús valamint az emberiség elleni náci bűntettek elkövetőinek felelősségre vonását.
November 22-én pedig – már úton Teheránba, a hármas csúcstalálkozóra – Churchill és Roosevelt megálltak Kairóban, hogy az iráni fővárosban megtárgyalandó kérdésekről egyeztessenek, Csang Kaj-sek tábornok, a Kínai Köztársaság elnökének bevonásával.
Ilyen előkészületek után, 1943. november 28-án nyitották meg a „három nagy", Roosevelt, Churchill, és Sztálin találkozóját a teheráni szovjet nagykövetség épületében. Noha az érintett államférfiak már 1941-től folyamatosan tartották a kapcsolatot, ez volt az első alkalom, hogy személyesen is találkoztak egymással.
Roosevelt elnököt népes delegáció kísérte át a szovjet követségre,
így többek között Harry Hopkins, Leahy és King tengernagy, továbbá más katonai szakértők. A brit háborús kabinet fejét Anthony Eden külügyminiszter, a három fegyvernem vezérkari főnökei, valamint Ismay tábornok kísérte el.
Velük szemben Sztálin társaságát csak Moltov és Vorosilov marsall alkotta.
A nyitóbeszédet az amerikai elnök tartotta meg, aki azt javasolta, hogy először mindenfajta kötöttség nélkül tárgyaljanak a fontosnak tartott kérdésekről.
A legfontosabb téma természetesen a második front megnyitása volt.
Roosevelt és Churchill a kairói tanácskozásukon elviekben már megegyeztek a franciaországi invázióról,
de Roosevelt ekkor még attól sem zárkózott el, hogy az olaszországi hadszíntérről – Róma elfoglalása után – bontakoztassanak ki egy nagy hadműveletet az észak-adriai térségben, Churchill eredeti elképzelésével összhangban. A lehetséges opciók melletti végső elköteleződését Sztálin álláspontjától tette függővé.
Amikor a második fronttal kapcsolatos konkrét kérdések kerültek terítékre, bennük az Olaszországból kiinduló offenzíva lehetőségével, Sztálin a következőket nyilatkozta:
„ A szovjet kormány mindig is nagy jelentőséget tulajdonított az olaszországi hadjáratnak, mert megnyitotta a szövetségesek előtt a Földközi-tengert. De Németország megtámadásához Olaszország nem jó kiindulópont. Hiszen útközben ott magasodnak az Alpok. Ezért semmilyen eredmény nem várható attól, ha nagy létszámú katonaságot vonnak össze Olaszországban a Németország elleni támadás céljára." (Forrás: Winston Churchill: A második világháború, II. kötet 8. fejezet, 307.o.)
A diplomatikus válasz sem rejti el azt az ingerültséget, amit az Olaszországból indítandó nagy szövetséges offenzíva gondolata váltott ki Sztálinból.
A szovjet diktátor, akármilyen furcsának is tűnik, de abszolút reálpolitikai megközelítésből vizsgálta ezt a kérdést,
Churchillhez hasonlóan. Sztálin ugyanis azt vallotta, hogy a szovjet befolyás addig fog kiterjedni, ameddig eljut a Vörös Hadsereg.
Pontosan felismerte Churchill tervének politikai hátsó szándékát;
ha a szövetséges csapatok az észak-adriai térségből áttörnek a magyar alföldre illetve Ausztriába és Dél-Németországba, akkor ezzel „elvágják" a Vörös Hadsereg nyugatra tartó menetelését, és nyugati befolyási övezetbe vonják Közép-Kelet-Európát.
Ez pedig nem illett a Kreml urának elképzeléseibe.
Roosevelt számára több okból is fontos volt, hogy elnyerje a gyanakvó szovjet diktátor jóindulatát.
Az elért jelentős sikerek ellenére 1943 végén még nagyon hosszúnak és véresnek látszott a Japán feletti győzelemhez vezető út.
Rooseveltnek ezért különösen fontos volt, hogy elérje a Szovjetunió hadba lépesét Japán ellen. De az amerikai elnök ugyanekkora jelentőséget tulajdonított Sztálin megnyerésének az ENSZ ügyében.
Ezért nem esett nehezére, hogy Sztálin elképzelését támogassa a második front franciaországi megnyitásában,
illetve, hogy az angolszász szövetségesek ide koncentrálják katonai erejük zömét.
A december másodikáig tartó konferencián a „három nagy" véglegesen megállapodott abban, hogy az angolszász szövetségesek 1944 májusában Franciaország nyugati partvidékén nyitják meg a második frontot. Ennek a döntésnek nem csak katonai, hanem hosszú távra ható politikai következményei is lettek.
Azzal, hogy a szövetségesek elkötelezték magukat a második front normandiai helyszínével, de facto elismerték, hogy Közép-Kelet-Európa – és így benne Magyarország - a háború után szovjet érdekszférába kerül.
Roosevelt komolyan elhitte, hogy „Joe bácsi" a Vörös Hadsereg által elfoglalandó országokban
biztosítani fogja a demokratikus játékszabályok betartásával a pártatlan és szabad választások megtartását,
illetve elismeri a meghódított országok önrendelkezési jogát, társadalmi berendezkedésük szabad megválasztásában.
A brit miniszterelnökkel szemben az amerikai elnök meggyőződéssel hitte, hogy a szövetségesi együttműködésnek köszönhetően a háború után a szovjetrendszer közeledni fog a nyugati demokráciákhoz. Angyali naivság – mondhatnánk a bolsevik rendszer történetének ismeretében.
Azt, hogy később lesznek még problémák az angolszász szövetségesek és Sztálin között a háború utáni rendezés tárgyában, már a konferencián is kitapintható volt a lengyel határok kérdésében.
Sztálin hallani sem akart arról, hogy az 1939 augusztusában a náci Németország és a Szovjetunió között létrejött megnemtámadási egyezmény, ismertebb nevén a Molotov-Ribbentrop paktum titkos záradékában a Szovjetuniónak juttatott kelet-lengyelországi területekről – amit tulajdonképpen Hitler agressziója kapart ki számára –, lemondjon.
Ehelyett azt javasolta, hogy Lengyelországot úgymond nyugaton, és a náci Németország rovására kárpótolják.
Noha ekkor még nem született végleges megállapodás a lengyel határokról, de a szövetségesek elfogadták Sztálin felvetését rendező elvként. Hogy erről nem kérdezték meg a londoni emigráns lengyel kormány véleményét, senkit sem zavart.
Lengyelország, amely elsőként esett a hitleri – és tegyük hozzá, hogy a sztálini – agresszió áldozatául, és amely az első perctől fogva az angolszász szövetségesek oldalán küzdött Hitler ellen, súlyos véráldozatot hozva, valószínű, ennél korrektebb eljárást érdemelt volna.
De amint ugyebár jól megtanultuk, a hála nem politikai kategória.
A teheráni konferencián megerősítették a feltétel nélküli megadás formuláját, Sztálin pedig kötelezettséget vállalt Japán megtámadására, ha Európában befejeződnek a harcok.
(A Szovjetunió 1941 áprilisában kötött Japánnal öt évre szóló barátsági és megnemtámadási szerződést.)
A szövetségesek kinyilvánították, hogy felkutatják és felelősségre vonják a háborús bűnösöket,
valamint arról is határoztak - Churchill javaslatára -, hogy az addig támogatott királypárti Draga Mihajlovic helyett Titót, illetve a parancsnoksága alatt álló kommunista Jugoszláv Népi Felszabadító Hadsereget fogják támogatni.
Teherán nem csak a második világháború lezárásához vezető utat vázolta fel, hanem annak az új világrendnek az alapjait is, ami még fél évszázadig dominálta a világpolitikát.