Többször is eljátszotta alattvalói bizalmát Szent István örököse
![Orseolo Péter](https://cdn.origo.hu/2023/12/jjbub6wXpuFsmkgrrHNlje8EpCy33zTz2OnVQBX0Pbc/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50L2FmYTRkYTA2YTdlNzRjNzViY2M0YWE1MDUwY2M0MGM0.webp)
Péter király az itáliai Velencében született 1010 körül a huszonhetedik velencei dózse, Orseolo Ottó és Szent István király ismeretlen nevű leánytestvérének gyermekeként, akit a történelmi krónikák felváltva Gizella, Mária és Ilona néven emlegetnek.
Miután a hatalmát örökletessé tenni kívánó Orseolo-család ellen – II. Konrád német-római császár befolyására – a velenceiek fellázadtak, a család menekülni kényszerült. Péter apja Konstantinápolyban talált menedéket, míg a 15-16 éves fiú anyjával és Froizza húgával együtt Szent István udvarába menekült Magyarországra.
Bár a magyar urak a kezdettől fogva idegenként tekintettek a „velencei Péter" néven emlegetett rokonra, az első magyar király megkedvelte őt.
István olyannyira a kegyeibe fogadta unokaöccsét, hogy nemcsak taníttatta és segítette az előrelépését, hanem kinevezte a serege egyik vezérének is. Péter így az uralkodó egyetlen, felnőttkort megélt fiával és kijelölt örökösével, Imrével nevelkedett közösen egészen addig az 1031-es baljóslatú napig, amikor a herceg életét vesztette egy vadkanvadászaton.
I. István a velencei rokont nevezte meg első számú örökösének,
amivel események nem várt láncolatát indította el, és akaratán kívül, hosszú időre polgárháborúba taszította az országot.
A keresztény magyar állam megteremtője tudatosan választotta utódául ifjú unokaöccsét: benne látta a reményt, hogy folytatja életművét, az általa elkezdett, nyugat-európai keresztény irányt, amely megszilárdíthatja a keresztény magyar állam alapjait. Fiaként tekintett Péterre, miközben az ellene lázadó, a trónra jogot tartó rokonait nem tartotta alkalmasnak arra, hogy a politikáját kövessék.
Az ősi szokás szerint Istvánnak azonban unokatestvéreit, Szár Lászlót és Vazult kellett volna előnyben részesítenie az utódlás terén.
A vallási különbségek és a feltételezett összeesküvések miatt azonban ők kiestek az öröklésből.
Szent István a végsőkig ragaszkodott a velencei rokon személyéhez; még akkor is, amikor Péter folyamatos konfliktusba keveredett a fiát gyászoló Gizella királynéval. Az első magyar király a béke érdekében mindkettőjüktől kompromisszumot kért: az örökös ezért megígérte, hogy mindig tiszteletben fogja tartani a királyné jogait és birtokait, míg Gizella esküt tett, hogy férje halála után érvényesíti annak végakaratát.
István döntését Vazul azonban nem tudta elfogadni:
1031-ben merényletet kísérelt meg a király ellen, de nem járt sikerrel. István emiatt megvakíttatta, és a fiai ellen elfogatóparancsot adott ki, akik elmenekültek az országból.
Szent István 1038. augusztus 15-én meghalt, Orseolo Péter pedig átvette az ország irányítását. Az elődjének tett ígéreteket, fogadalmakat és kompromisszumokat azonban csak rövid ideig tartotta be.
A megbélyegzett idegen ifjú folytatta a kereszténység terjesztését, bevételei nagy részét az egyház pozícióinak megszilárdítására, többek között például a pécsi székesegyház alapítására fordította.
Egy idő után azonban egyre inkább türelmetlenné vált. Hatalmának korlátlan érvényesítésére törekedett, eközben szembefordult Gizella királynéval (akit később házi őrizetbe helyeztetett), mellőzte a királyi tanácsot, és összetűzésbe került Aba Sámuel nádorral is.
Uralkodása során szinte teljes egészében az idegenekre támaszkodott:
leváltotta a püspököket, és minden főbb tisztségre lehetőleg olasz vagy német származásúakat alkalmazott, de a várakban is itáliai, illetve német katonákat állomásoztatott.
Valamennyi bírót, tekintetes urat, századost, országnagyot és méltóságot németekből és olaszokból teszek, és Magyarország földjét idegenekkel töltve be a németeknek adom birodalmúl"
– idézi a Magyar Krónika Péter király szavait.
Orseolo Péter aktív külpolitikát folytatott: támogatta a bolgárok Bizánc-ellenes felkelését, a cseh fejedelem és a lengyelek függetlenségi törekvéseit, és az addig Velencéhez tartozó Zárát magyar érdekeltséggé tette.
Ígéreteinek sorozatos megszegése és idegenbarát politikája miatt gyorsan népszerűtlenné vált.
Az ellene forrongó indulatok 1041-ben érték el a tetőpontjukat, amikor a király egyik kegyence merénylet áldozatává vált. Pétert még ugyanebben az évben Szent István sógora, Aba Sámuel vezetésével elűzték. A velencei rokon kényszerűségből Regensburgba menekült, és III. Henrik német-római császártól kért segítséget.
Orseolo Péter távozásával Aba Sámuel került a magyar trónra, aki hamarosan III. Henrik seregeivel találta szembe magát. A következő évek háborúi azonban megviselték az országot, ezért Szent István sógora végül kénytelen volt megalázó békeszerződést kötni a német-római császárral, amivel ő is népszerűtlené vált az alattvalói körében.
Aba Sámuelt az 1044. július 5-i ménfői csatában elárulták, és a mai Füzesabony környékén meggyilkolták.
Pétert végül maga a német-római császár kísérte vissza Magyarországra – jelezve ezzel a megváltozott erőviszonyokat –, akit 1044 júliusában Székesfehérváron másodszorra is megkoronáztak. A segítségért III. Henrik azonban viszonzást várt cserébe: bár hűbéri esküt nem követelt, de
életbe léptette Magyarországon a német jogot és a bajor törvényeket, amivel Péternek egyértelműen el kellett hagynia az „istváni utat".
A másodjára trónra került király okult a korábbi hibáiból, és jóval óvatosabb volt, mint első alkalommal.
Az összeesküvésektől való félelme miatt mégis komoly döntést hozott: újra az országba hívta III. Henriket, és 1045. május 26-án hűbérbe adta neki Magyarországot, átnyújtva neki az eredeti koronázási ékszereket is, amelyeket a német-római császár azonnal Rómába küldött.
Orseolo Péter népszerűsége ezután a mélypontjára zuhant, még ugyanebben az évben két merényletet kíséreltek meg ellene, amit számos lázadás követett.
Az ellenállók azt követelték, hogy visszatérhessenek a pogány hitükhöz. Orseolo Péter reménytelen helyzetbe került: 1046 nyarán felkelés tört ki ellene, ekkor menekülni próbált. Egy ügyes csellel tőrbe csalták, fogságba került, és megvakították.
A bukott uralkodót Fehérvárra hurcolták, ahol a történelmi források szerint néhány nap múlva belehalt a sebeibe. Egy másik forrás szerint azonban vakon tovább élt I. András udvarában, és csak 1059. augusztus 30-án halt meg. Orseolo Pétert az általa épített pécsi bazilikában temették el.