Adventtől vízkeresztig: a Megváltóra várástól Jézus megkereszteléséig
![advent](https://cdn.origo.hu/2023/12/wxyuiGYKSQIEWapTPNAQuQlm9vIoSRB4TUQiDEco13k/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50LzlkNjI5ODBjNmYyYjRmNTY4OWEwYjJjNjU5ZGI4NjFl.webp)
„A kis Jézuska itt van a közelben,
Legyünk hát jobbak, s higgyünk rendületlen,
S ne csak így decemberben."
(Juhász Gyula: Karácsony felé)
Az advent szó jelentése az eljövetel, „Adventus Domini", azaz az Úr eljövetele, vagy Úrjövet. Az anyaszentegyház az adventi időszakban arra hív bennünket, hogy úgy készüljünk a karácsonyra, Jézus megszületésének ünnepére,
mintha ez már a második eljövetelét jelentené számunkra.
Az advent eredete a korai keresztény időkben, a 4. századi gallikán liturgiában gyökerezik.
Akkoriban az volt a szokás, hogy vízkeresztkor, január 6-án,
Jézusnak a Jordán folyóban való megkeresztelésének emléknapján történt a keresztség szentségének felvétele.
Ennek volt a három hétig tartó előkészületi időszaka az advent, amit később 40 napra terjesztettek ki, és ami nagyon hasonlított a nagyböjthöz.
Kr.u. 380-ban a hispániai Saragossa helyi elöljárósága honosította meg a vízkereszt előtti 3 hetes böjtöt.
A nagyböjti regulák hatására 581-ben a galliai Macon tanácsa Szent Márton tours-i püspök ünnepnapjától, november 11-től a karácsonyig terjedő időszakban a hétfői, szerdai és pénteki napokra jelölte ki a böjtöt.
Rómában csak a 6. században jelent meg az advent, a karácsonyra, Jézus megszületésének ünnepére való felkészülés jegyében.
A hagyományosan Szent Gelasius pápának (492. március 1.-496. november 10.) tulajdonított Gelásiai Szertartáskönyv volt az első, ami öt vasárnapra írta elő advent liturgiáját. Később I. (Szent) Gergely pápa (590. szeptember 3.-604. március 12.) kibővítette az adventi liturgiát, imákkal és antifónák felolvasásával.
A karácsony (december 25.) csak a 4. század végétől, illetve az 5. század elejétől kezdett el jelentős keresztény ünnepé válni.
Az adventi időszak hat hétre hosszabbodva Szent Márton napjától december 24-ig tartott, majd Szent Szimpliciusz pápa (468. március 3.-483. március 10.) idején ismét 4 hétre rövidült, és a tartalma is megváltozott:
ekkor vált egyértelműen a Megváltó megszületésére való várakozás időszakává.
A 9.század körül az egyház advent első vasárnapját jelölte ki az egyházi év kezdő napjának. Az írországi kolostori liturgiában az advent tartalma tovább bővült Krisztus második eljövetelének várásával.
A kereszténység első századaiban vízkeresztkor, azaz január 6-án, az Úr megjelenése napján (Epiphania Domini) három eseményt ünnepeltek: Jézus megszületését, a három királyok látogatását a Kisdednél, valamint Jézus keresztelőjét, amikor János megkeresztelte őt a Jordán folyó vizében. A Római Birodalomban a téli napforduló volt a pogány napisten ünnepe.
A régi római naptár szerint ez december 25-re esett, az ünnepet ezért december 24-ről 25-re virradóan napkeltekor tartották. Ez még a 4. században is széles körben elterjedt szokásnak számított. Az ekkor már nagy befolyással rendelkező keresztény egyház belátta,
hogy a pogány napisten kultuszához fűződő ünnepet nem lehet csak úgy egyszerűen eltörölni,
ezért elhatározták, hogy meg kell azt tölteni keresztény tartalommal.
Ezért vált a 4. századtól december 25. Jézus születésnapjává,
mert ezen a napon tartották a pogányok Sol Invictus (a Győztes Nap) ünnepét, amely Jézus születésének megünneplésével új értelmet nyert, mivel Krisztus azt mondotta: „Én vagyok a világnak világossága."
(A 4. század elejéig a keresztény egyház január 5-ről 6-ra virradó éjszaka ünnepelte meg Krisztus születését, és 6-án a megkeresztelkedését. Ez még akkor volt, mielőtt Jézus szültését december 25-re tették volna, hogy visszaszorítsák a pogány napistenkultuszt.)
Az advent kezdetét hosszú ideig harangszóval jelezték, és sok helyütt a gyerekek énekszóval, csengetéssel ébresztették a népet, nehogy elkéssenek a rorátéról.
A múltban a zajos mulatságok, a tánc és lakodalom tiltva voltak advent idejére, valamint sok kocsma is csak az utazókat szolgálhatta ki ekkor.
Ehhez kapcsolódó szokás volt az adventölés is: a kántálás, amikor énekléssel gyűjtöttek alamizsnát, illetve a szálláskeresés nevű karácsonyi játék,
amikor azt adták elő, ahogy József és Mária kerestek szállást Betlehemben, de csak egy istállóban leltek hajlékra,
ahol világra jött a Kisded. A görögkatolikusoknál az advent hathetes, és ennek megfelelően az adventi koszorút is 6 gyertyával díszítik.
Az adventi koszorú a 19. században jelent meg, és egy német evangélikus lelkésztől, a hamburgi evangélikus nevelőintézet alapítójától, Johann Hinrich Wicherntől származik,
aki 1839-ben készítette el az első koszorút.
Magyarországon osztrák hatásra, az 1920-as évektől kezdett elterjedni az adventi koszorú készítésének hagyománya, amelynek az utolsó gyertyáját szokás szerint szenteste gyújtották meg.