Az első csillagászati távcső, ami megváltoztatta a világot
![](https://cdn.origo.hu/2023/12/8n-GZLNV4zt5EFXAz5eGXNDqAfSy6NSTBuyofrag7lc/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50L2YxMTgzNTNhY2Q2ZjRmMDBhNzFiY2YzYzE3OTc3ZGZj.webp)
Noha az asztronómia tudománya majdnem egyidős az emberi civilizáció történetével, de hosszú évezredeken át, egészen 1610 januárjáig kizárólag csak szabad szemmel tudták vizsgálni a csillagos égbolt jelenségeit a régi korok csillagászai.
Az optikai távcsövet 1608 körül a Németalföldön találták fel,
egyes források szerint Hans Lippershey nevéhez fűződik az első lencsés távcső megkonstruálása.
Azt viszont nem tudjuk, hogy ki fordíthatta elsőként az égbolt felé az új találmányt. A legelső dokumentált csillagászati jellegű távcsöves megfigyelés egy bizonyos Thomas Harriot angol nemesúr nevéhez fűződik, aki 1609-ben feljegyezte, hogy látcsövével „furcsa alakzatokat" észlelt a Hold felszínén.
Harriot nem volt tudós ember, így a megfigyelése sem kapott publicitást.
Az 1564. február 15-én Pisában született Galileo Galilei, aki 1592-től a Padovai Egyetem professzoraként geográfiát, mechanikát, és asztronómiát tanított, a 17. század hajnalán már Itália-szerte elismert természettudósnak számított.
Ő volt az egyik legelső tudós,
aki kísérletekkel és mérésekkel vizsgált fizikai jelenségeket, új irányt szabva a természettudományi kutatásoknak.
Galilei 1609 elején hallott először a „hollandi" távcsőről, amely egy domború (konvex) tárgylencséből, valamint egy kisebb átmérőjű homorú (konkáv) szemlencséből állt. Galilei még abban az évben megépítette az első, nyolcszoros nagyítású távcsövét, amit patrónusának, a velencei dózsénak is bemutatott.
A távcsővel végzett kísérletei során rájött, ha megnöveli a tárgylencse átmérőjét és fókuszát, jobb felbontóképességet és erősebb nagyítást tud elérni.
A második távcsövét már e felismerés jegyében építette meg, amelynek húszszoros volt a nagyítása. (Galilei legjobb teleszkópja 35-szörös nagyítással rendelkezett.) Galileo Galilei csillagászként arra volt predesztinálva, hogy távcsöveit a földi tárgyakról előbb-utóbb az égbolt felé fordítsa.
Arra már az ókori kelet asztronómusai, a mezopotámiai és egyiptomi csillagászok is rájöttek, hogy a bolygók az „állócsillagokhoz" képest sokkal bonyolultabban, de bizonyos törvényszerűségek szerint mozognak. Az égitestek látszólagos mozgása alapján a 17. század elejéig az volt az általános felfogás,
hogy az univerzum középpontjában mozdulatlanul álló Föld körül kering a Nap,
és az összes többi égitest.
A Kr.e. 3.században élt számoszi Arisztarkhosz görög filozófus és csillagász
vettette fel elsőként az emberi gondolkodás történetében a heliocentrikus világkép gondolatát,
vagyis azt, hogy nem a Föld a világegyetem középpontja, hanem a Föld és az akkor ismert öt másik bolygó ( a Merkúr, a Vénusz, a Mars, a Jupiter valamint a Szaturnusz) keringenek a Nap körül.
Arisztarkhosz teóriája azonban feledésbe merült, és a Kr.u. 2. században működött alexandriai csillagász, Ptolemaiosz munkássága nyomán a földközpontú geocentrikus világkép vált egyeduralkodóvá, egészen az újkor hajnaláig.
Arisztarkhosz után 1800 évvel később egy lengyel csillagász, Nikolausz Kopernikusz elevenítette fel a heliocentrikus világkép elméletét, amit 1543-ban Nürnbergben latin nyelven kiadott De Revolutionibus Orbium Coelestium (Az égi pályák körforgásairól) című munkájában publikált.
A távcső előtti korszak egyik leghíresebb észlelő csillagásza, a dán származású Tycho Brache, II. Rudolf császár udvari asztronómusa,
Ptolemaiosz és Kopernikusz rendszerének szintézisével egy újabb világképet alkotott ,
amelyet De mundi aetherei recentioribus phaenomenis (Az éteri világ új jelenségeiről ) címmel, 1588-ban jelentetett meg nyomtatásban.
Tycho részben elfogadta Kopernikusz tanait,
de az ő rendszerében a Nap valamint a körülötte keringő bolygók az univerzum középpontjába helyezett mozdulatlan Föld körüli pályán mozognak. A világegyetem középpontjában trónoló Föld képét a távcső felfedezése, pontosabban Galilei 1610j anuári észlelései rombolták le végleg.
Galilei 1610. január 7-ének éjszakáján célozta meg először távcsövével a Jupitert. A távcső előtti korszakban semmit sem tudtak a csillagszerűen világító bolygók felépítéséről.
Galilei hússzoros nagyítású teleszkópjában a Naprendszer legnagyobb bolygója azonban már nem csillagszerű pontnak, hanem apró korongnak látszott, végleg bizonyossá téve, hogy a planéták merőben más típusú égitestek, mint a csillagok.
De még ennél is izgalmasabb felfedezés volt a firenzei csillagász számára az a három, egy síkban álló apró fénypont, amit szorosan a bolygó mellett fedezett fel. Másnap este ismét a Jupitert fogta be távcsöve látómezejébe,
és ekkor vált bizonyossá, hogy a parányi „csillagok" a Jupiter körül keringenek,
mivel más helyzetben álltak, mint az előző éjszaka. Galilei napokon át figyelte az időközben négyre szaporodott apró égitestek mozgását, amelyeket firenzei patrónusa tiszteletére „Medici-csillagoknak" nevezett el.
Galilei ténylegesen a Jupiter négy legnagyobb holdját, a Ganymedest, az Európát, a Callistót és az Iót fedezte fel,
és e felfedezése végleg megadta a kegyelemdöfést a geocentrikus világképnek.
A kor megfellebbezhetetlen tekintélyének számító Arisztotelész tanai szerint a Holdnak tökéletesen sima gömbnek kell lennie. Galilei, hogy ellenőrizze a híres filozófus állítását, a Holdat is megvizsgálta teleszkópjával.
Galilei viszonylag kis nagyítású műszerei már nagyon sok részletet megmutattak az égitest felszínén.
Az olasz csillagász fedezte fel a holdkrátereket valamint a holdbéli hegyláncokat,
ami rácáfolt Arisztotelészre, mert nyilvánvalóvá tette, hogy a Holdnak ugyanolyan tagolt a felszíne, mint a Földnek. (Galilei a háromszögelés módszerével a holdbeli hegyek magasságát is viszonylag pontosan megmérte.)
A halványan derengő Tejút az olasz tudós távcsövében milliónyi csillagra bomlott szét,
a Vénusz Holdhoz hasonló fázisainak felfedezése pedig újabb bizonyítékként szolgált arra, hogy a bolygók a Nap körül keringenek. De ugyancsak Galilei volt az első, aki megpillantotta a Szaturnusz gyűrűjét, noha még nem ismerte fel az óriásbolygó gyűrűrendszerének mibenlétét.
- Altissimum planetam tergeminum observavi - vagyis
A legszélső bolygót hármasnak észleltem"
–jegyezte fel felfedezését a naplójában. Galilei korszakalkotó felfedezései és a csillagászati távcső olyan új forradalmat indítottak el a tudomány történetében, ami alapvetően megváltoztatta a világról alkotott felfogásunkat, és az emberi gondolkodást is.