A bukaresti végjáték sorsdöntő következményekkel
![kiugrás](https://cdn.origo.hu/2023/12/8iJ___66jV7nczU7Gunlqe8U2rywYjd8fbonikUS8mo/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50Lzc3NjQ4YTcwMGUzYzRlMmI4N2U1MzY2Mjc2ZTQyN2Iy.webp)
1944. június 22-én, napra pontosan a Szovjetunió megtámadásának harmadik évfordulóján a Vörös Hadsereg elindította a keleti front addigi legnagyobb szovjet offenzíváját, a Bagratyion hadműveletet. A szovjet főparancsnokság, a Sztavka négy hadseregcsoportot, összesen 2 millió 300 ezer katonát, 24 ezer tüzérségi löveget, 2700 harckocsit és 1300 rohamlöveget, valamint 5000 harci repülőt vont össze a keleti front és a második világháború egyik legnagyobb szárazföldi offenzívájához.
Az elsöprő erejű szovjet támadás első szakaszában a Vörös Hadsereg rövid idő alatt áttörte a német vonalakat és megsemmisítő csapást mért Busch vezérezredes Középső Hadseregcsoportjára. A németek kiszorultak Belorussziából, és augusztus elején már Lengyelország területén folytak a harcok. A Bargratyion hadművelet második felvonásaként 1944. augusztus 20-án Rogyion Malinovszkij és Fjodor Tolbuhin marsallok 2. illetve 3. ukrán frontja lendült támadásba a német Dél-ukrajnai Hadseregcsoport leharcolt erői ellen.
A Középső Hadseregcsoport megsemmisülése miatt Hans Freissner vezérezredes Dél-ukrajnai Hadseregcsoportjának védtelenül maradt a balszárnya,
ezért a szovjet támadás bekerítéssel fenyegette a német-román seregtesteket.
A jelentős számbeli és technikai fölényben álló szovjet erők már a támadás napján szétszórták a 3. és a 4. román hadsereg magasabb egységeit, augusztus 21-re pedig csaknem teljesen körbekerítették a 6. illetve a 8. német tábori hadsereget, és kijutottak a hadászati fontosságú Iasi-Chisinau vonalra, ahonnan már közvetlenül fenyegették a ploesti olajmezőket és a román fővárost, Bukarestet.
A súlyos helyzet miatt a „kondukátor", Ion Antonescu marsall, Románia teljhatalmú diktátora augusztus 22-re rendkívüli minisztertanácsot hívott össze A száz százalékig németbarát Antonescu 1940 szeptemberében jutott hatalomra, aki a parlamentáris rendszer kereteit zárójelbe téve egyszemélyi, rendeleti kormányzást vezetett be.
A náci Németország csatlósai közül Hitler egyébként Romániát tartotta a legmegbízhatóbb szövetségesének, és különösen nagyra értékelte a „kondukátor" hűségét, a megbízhatatlanként elkönyvelt magyar államfővel, az „angolbarát és zsidóbérenc" Horthy kormányzóval szemben. Az augusztus 22-én megtartott minisztertanácson Antonescu megszavaztatta a kormánnyal a háború továbbfolytatását, valamint a hátországban állomásozó seregtestek azonnali hatályú frontra vezénylését.
A kabinet ülése után Antonescu bejelentkezett a királyhoz, hogy személyesen tájékoztassa I. Mihályt a minisztertanács határozatairól. A uralkodó másnapra, augusztus 23-án délután 16 órára tűzte ki a királyi audiencia időpontját.
1944. augusztus 23-án délután négy órakor Ion Antonescu megkérdőjelezhetetlen hatalma biztos tudatában lépte át a királyi palota díszes kapuját. A szolgálatos szárnysegéd azonnal a király fogadótermébe vezette az ekkor még gyanútlan diktátort. A fiatal uralkodó nem sokat udvariaskodott, hanem rögtön a tárgyra tért a kondukátornak szegezve a kérdést;hajlandó-e elfogadni Románia megmentése érdekében a szövetségesekhez intézett fegyverszüneti kérelmet?
A kérdéstől megdöbbent Antonescu elvörösödött, majd kijelentette, hogy ez nyílt árulás. Ezután felpattant, és sietős léptekkel távozott. A palota lépcsőfeljárójában azonban Ion Stricea tábornok, a királyi testőrség parancsnoka állta el az útját egy szakasz fegyveres katona kíséretében. A tábornok ezután közölte az őt ért „inzultus" miatt méltatlankodó „kondukátorral", hogy a király nevében letartóztatja.
Ion Antonescunak, Románia diktátorának 1940. szeptember 4-től tartó teljhatalma ezzel véget ért.
Alig két órával a „kondukátor" letartóztatása után, este 18 órára bekérették Manfred Killinger bukaresti német nagykövetet a külügyminisztériumba, ahol azt közölték az elképedt diplomatával, hogy Románia fegyverszünetet köt a szövetséges nagyhatalmakkal.
Miközben a német követ sietősen visszatért a rezidenciájára, hogy táviratot küldjön Berlinnek a bukaresti „királypuccsról", addig Constantin Sanatescu vezérezredes I. Mihály által kinevezett kabinetje sem tétlenkedett; a tábornok-kormányfő parancsára a hadsereg
lezárta a Bukarestbe vezető főutakat, valamint megszállta a város stratégiai fontosságú pontjait,
így többek között a kormánynegyedet és a rádió épületét is. A fronton harcoló csapatokhoz kiküldött parancsot valamennyi román seregtest végrehajtotta, és frontot nyitva a Vörös Hadsereg alakulatai előtt, ím már a szovjet egységekkel együtt felvette a harcot a németekkel.
Este 22 órakor Mihály király rádiószózatot intézett a lakossághoz bejelentve, hogy Románia fegyverszünetet köt, és átáll a szövetségesek oldalára. Hitlert teljesen váratlanul érte a román kiugrás híre. A Führernek ugyanis – nem úgy, mint Budapest esetében –, sejtelme sem volt a „legmegbízhatóbb szövetségese" kulisszák mögötti diplomáciájáról; a román átállás híre így villámcsapásként érte. A „román árulás" miatt őrjöngő Hitler parancsot adott a Luftwaffénak Bukarest bombázására,
Hans Freissner vezérezredest pedig arra utasította, hogy irányítson át a román fővárosba német alakulatokat a „lázadó banda" likvidálására. Másnap, augusztus 24-én délelőtt egy német kötelék be is repült Bukarest légterébe és bombákat vetett a román fővárosra.
A bombázás ugyan nem okozott nagyobb károkat, de olaj volt a tűzre,
mert a légitámadás híre a még ingadozó katonai parancsnokokat is a németek ellen hangolta. Bukarest bombázása jó ürügy volt a király számára ahhoz, hogy augusztus 25-én formálisan is hadat üzenjen volt szövetségesének, a náci Németországnak.
I. Mihály már ezt megelőzően, augusztus 23-án parancsot adott a 3., illetve 4. román hadseregnek, hogy kezdjék meg a felkészülést a hőn áhított cél, Észak-Erdély visszafoglalására. E hadseregek szeptember 6-tól a 2. ukrán front alárendeltségében vettek részt a Magyarország területére áttolódott további harcokban. A románok számára az átállás tehát teljes sikerrel végződött.
Alig három nappal a román kiugrás után, augusztus 26-án a Vörös Hadsereg alakulatai az Úz valamint a Csobányos völgyében átlépték az akkori magyar határt, az Észak-Erdély visszafoglalásának lázában égő román csapatokkal a hátukban.
A román átállás híre nemcsak Berlint érte váratlanul, hanem a budapesti kormányzatot is.
Az 1942. március 6-án miniszterelnökké kinevezett Kállay Miklós - Horthy jóváhagyásával - óvatos háttérdiplomáciába kezdett a nyugati szövetségesekkel való kapcsolatok kiépítésére, és az ország kivezetésére a háborúból.
Ezeknek a tapogatózásoknak az 1944. március 19-én bekövetkezett német megszállás vetett véget. A német nyomásra 1944. március 23-án kinevezett szélsőjobboldali Sztójay-kormány a németektől kapott parancsok szolgai végrehajtójának számított. Az angolszász szövetségesek 1944. júniusi normandiai partraszállása után Horthy ismét megpróbálta aktivizálni magát, hogy egy hozzá hű kormánnyal váltsa fel Sztójay Quisling-kabinetjét.
Ezt végül a román kiugrást követő napok zűrzavarában sikerült megvalósítania, ugyanis Edmund Veesenmayer német követ és „teljhatalmú birodalmi megbízott" – ténylegesen helytartó- minden fenyegetőzése ellenére augusztus 28-án lemondatta Sztójayt,
és másnap a hozzá hű Lakatos Géza vezérezredest, az 1. magyar hadsereg volt parancsnokát nevezte ki miniszterelnökké,
a kiugrás megszervezésére és végrehajtására. A román átállás és a Vörös Hadsereg Észak-Erdélybe történt betörése egyrészt felgyorsította a kiugrás előkészületeit, másrészt a hadvezetőség minden tartalékot mozgósított Erdély és a magyar határok védelmére.
A román kiugrás után kialakult helyzet miatt összehívott koronatanács (a kormányzóval és a honvéd vezérkar főnökével kiegészült minisztertanács) a Románia elleni hadüzenet mellett döntött, hogy még a Vörös Hadsereg előtt megpróbálják elérni és lezárni a dél-erdélyi szorosokat a magyar határ védelmében. Az ezt célzó hadműveletet szeptember 5-én Kolozsvár és Torda térségéből kiindulva a 2. magyar hadsereg indította el, de a szovjet előretörés hírére a csapatokat szeptember 8-án a Maros és az Aranyos vonalára rendelték vissza, védelemre.
Viszont a szeptember 13-án Torda térségében kialakult csatában a honvéd haderő sikeresen megakadályozta a Székelyföldről visszavonuló magyar csapatok elvágását. Az ezzel egyidejűleg Arad irányában kiteljesedő magyar offenzíva megfutamított két román hadsereget. Az 1. magyar páncéloshadosztály alakulatai szeptember 13-án bevonultak Aradra, ahol virágesővel fogadták a honvédeket.
A sikeres magyar ellentámadás tovább haladt elérve Tordát, és egészen Nagyenyed határáig tört előre. A taktikai sikert azonban a Vörös Hadsereg nyomasztó számbeli és technikai fölénye miatt
eleve reménytelen vállalkozás volt hadászati jelentőségű győzelemmé változtatni.
Az első szovjet seregtestek 1944. szeptember 23-án Battonya és Makó térségében lépték át a trianoni országhatárt, Horthy kormányzónak pedig nem sikerült a román példa megismétlése: az elvetélt kiugrási kísérlet, 1944. október 15. után Magyarország még fél évig tartó pusztító harco színterévé vált