Régen nem csak a bor, az élet is pezsgett errefelé
![Budafok](https://cdn.origo.hu/2023/12/dIaECeY_o6HeB5zcE2z1hAuE5_KWyck9caaZN8mPDQo/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50LzYzZjNmMjNkNGQ0ZjQwZDJhOTFlZjY5YzQ3YWI2OGRk.webp)
Budafok jelentősen különbözik Budapest többi részétől. Olyan, mint egy város a városban. Üres, romos gyárépületei, kedvezőtlen szélirány esetén bűzölgő papírgyára láttán azt gondolhatnánk, hogy a 22. kerület gyárváros volt. De ez nem egészen igaz. Kétrészes cikkünk első felében fussuk át a város történelmét.
Budafok alapvetően bányászváros volt, és ez máig meghatározza a sorsát. A város, városrész több kilométer széles mészkővonulaton fekszik, a kőbányászat pedig már a római korban is jellemző volt rá. Innen ered számos helyi elnevezés: Saskőtér, Kiskőbánya, Nagykőbánya, Kőérberek, Kőmál. És persze a városrész régi neve, a Promontor. A latin promontorium szirtfalat, -fokot jelent, ilyet képez a mészkőréteg a Duna fölött 10-20 méteres magasságban.
A mészkő a szilárdsága miatt jó építőanyag, és a kivájt lyukak után maradó alagutak, folyosók is szilárdak és stabilak. Így a keresztül-kasul kikanalazott domboldalak Budafokon hamar a bányászok életterévé, otthonává váltak.
150 évvel ezelőtt a budafoki otthonok fele barlanglakás volt,
köztük néhány természetes vájat. Mára egyetlen maradt meg, ez múzeumként üzemel, előjegyzéssel lehet megnézni.
A szőlőkultúra a kőbányászattal együtt fejlődött itt jó ideig. Tudjuk, a rómaiak, ahol csak tudtak, szőlőt telepítettek. De az itteni mészköves-löszös talaj kifejezetten alkalmasnak, sőt kiválónak bizonyult a szőlőtermesztésre. A kőforrások az 1800-as évek közepétől egyre inkább kimerültek, a borkultúra viszont fellendült. A bányászat után hátramaradt vájatok pedig tökéletes borpincéknek bizonyultak.
A 25-30 kilométer hosszú pincerendszer, egymásba nyitható és különböző irányokba tovább bővíthető vájatrendszer a 19. század végére Budafokot az ország, sőt a Monarchia borkereskedelmi központjává tette. Ez mai szemmel hihetetlennek tűnik, de
a századforduló környékén tényleg itt zajlott számos fontos kereskedelmi esemény.
Ebben persze nagy szerepe volt a főváros közelségének, és az akkor még élénk dunai hajóforgalomnak. Nem beszélve a kedvező adózási feltételekről. A legjelentősebb kereskedő Palugyay Jakab volt, aki az 1850-es években indította vállalkozását, és többek között a Habsburg-ház beszállítója volt.
Ebben az időben épült a budafoki villák jelentős része. Míg az ötvenes években az első, Dietzl József alapította pincészetnek nem akadt vetélytársa, a helyi pincészetek és borkereskedések száma a századfordulóra 73-ra nőtt. A pincék szellőzőit máig láthatjuk, sokszor derékig érő gazból vagy szeméthegyek közül bukkannak elő a különböző épületek között.
Az alkohol és a pénz találkozásából néha őrült ötletek születnek. Neugebauer Miksa például a Kossuth Lajos utcai pincéjében minden családtagjának cementhordót állított. Összesen tíz hordó párban, mészkőbe faragott jón oszlopokkal. Egy a családfőnek, egy a nejének, jobbra egy-egy a négy lánynak, balra a négy fiúnak. Amelyikük megházasodott, megkapta a cement tartalmát.
Egy kétszer akkora, 216 literes cementhordó Seybold Frigyes Péter-Pál utcai pincéjébe is került. Mivel a bécsi Seybold jóban volt Zsolnay Vilmossal, hordóját ma is a Zsolnay kerámia díszíti.
Közben az alapborok hullámán elindult a pezsgőgyártás is. Törley Józsefet ma sem kell bemutatni.
Törley a franciaországi Reimsből telepíttette Budafokra a pezsgőgyárát.
1905-ben már egymillió palackot készített, halála után, 1930-ra ez kétmillióra nőtt. Annak ellenére, hogy Törley művezetője, Luis François 1886-ban létrehozta saját vállalatát, amivel konkurenciát teremtett korábbi munkaadójának.
Törley kastélyából ma nem sokat látni, legalábbis az utcáról. Az épület a francia lovagvárak mintájára épült, és persze báltermében zajlott a kor hazai társadalmi élete. Nyilván sok fontos üzlet is itt köttetett, talán pezsgőmámorban.
A budafokiak úgy mesélik, hogy a Törley-kastély szomszédságában álló Sacelláry-kastély néhány évtizeddel később épült, amikor megromlott a viszony Törley József és a felesége között, és az asszony inkább különköltözött.
Valójában a Sacelláry-kastély valamivel régebbi, és nem Törley, hanem Sacelláry pénzből húzták fel.
A bizánci származású Sacelláry György, a görög királyi Krisztus-rend lovagja készíttette lánya, Irén számára. Irén egyébként valóban Törley felesége volt.
A kastélyt park vette körül rengeteg gesztenyefával, mivel ez volt Irén kedvenc fája. Ma már csak az épületen látható vadgesztenye-motívumok emlékeztetnek rá. A két kastély között húzódó magas fal tényleg egy rossz házasság jó metaforája lehetne, de nem az.
Törley József három évvel a kastély befejezése után vakbélgyulladásban meghalt. Mauzóleumát, akárcsak a kastélyt, Ray Rezső Vilmos tervezte Törley feleségének megbízására. És azon a legkevésbé sem látszódtak a gyűlölet jelei. Olaszországi mesterek dolgoztak rajta, a szarkofágok carrarai márványból készültek, Damkó József domborművén maga a megtört Törley József egy szál lepelben kér bebocsátást a mennyországba.
Legalábbis erre gondoltam, amikor nemrég a térdig érő gazban a síremlék romos, megrongált épülete mögött ácsorogtam, talpam alatt roszogó üvegcserepekkel. Köztük néhány Törley-palack maradványa. A síremléken – amelyhez egyébként nem egyszerű bejutni – a domborművek megmaradtak, de a freskók lekoptak.
A mozaikokat széthordták, a sírokat meggyalázták.
Maga az épület egy ideig lőszerraktárként működött. A Törley család maradványairól ma már csak annyit tudni, hogy valahol a közeli köztemető földjében nyugszanak. Fölöttük, ahogy az egykor fényűző Budafok romjain ma új, sokkal nyomorúságosabb élet jelei mutatkoznak.
Hogy mi maradt mára a Monarchia egykori pezsgőközpontjából, megtudhatják a cikk folytatásából.