Kinek szívcsakra, kinek ufóleszállóhely
![pilis2](https://cdn.origo.hu/2023/12/MkTcZZDr-YnMKACflLbDRJ6eF7Blushks8UdXOnAnDA/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50LzJhMDFjNDEzYjc3YTRlODlhNWQ2ZDk5NmE1MDRhYjc5.webp)
Nagy felfedezőkedvvel és hatalmas elánnal vágtam neki a Pilisi vándorlás első szakaszának. Több kitérőt is tettem az eredeti útvonalhoz képest, hogy érdekes vagy számomra ismeretlen helyeket fedezzek fel. Így jutottam el a Kémény-sziklához, a klastrompusztai várromhoz, majd a Csévi-barlanghoz.
A hőség és a plusz kilométerek jócskán kimerítettek, de az élmény minden fáradságot megért. Ráadásul az út végén mennyei tusolás és finom, hideg sör várt rám. Másnap reggelre tökéletesen regenerálódtam, jöhetett a következő szakasz, az előző napinál lényegesen rövidebb, 23 kilométeres táv.
Ezúttal csak pár száz méteres kitérőket kellett tennem a látnivalókért,
úgyhogy nem panaszkodhattam.
A térképen bejelöltem azokat a földrajzi neveket és helyeket, amelyekről többet akartam megtudni. Még az indulás előtt utánaolvastam például, honnan ered Klotildliget neve. A Pilisi vándorlás útikalauza szerint a századfordulón ez a környék József főherceg uradalma volt.
A vasútvonal mellett kiparcellázott villatelkek főleg a budapesti hivatalnokokat és tisztviselőket vonzották. A főherceg a feleségéről, Klotild szász-koburgi és gothai hercegnőről nevezte el a nyaralótelepet.
A háromszáz méteres hegyekkel körbevett zöldövezet ma is felkapott lakóhely.
Korán indultam útnak, de máris dzsungelt idéző, párás hőség vett körül. Miért ilyenkor kell nekem vándorolni? – kérdeztem magamtól. Aztán beletörődtem, hogy a nap végére tapadni és ragadni fogok az izzadságtól. Oda se neki, gondoltam, annál jobban fog esni az esti pihenés. Szedtem hát a lábaimat, és a postaréti erdészháznál hamarosan elhagytam Klotildliget szép házait.
A piros kereszt és a piros sáv jelzés találkozásától alig pár méterre találjuk az Iluska-forrást. Sajnos a pihenőhely igen leromlott állapotban van, és a térképen időszakosnak jelölt forrást ezúttal is elapadva találtam. Innen csak a piros jelzést kell követnünk Pilisszántóig.
Útközben most is adódott lehetőségem egy kis felfedezőútra. A Cseresznyés-árok feletti Klotild-barlanghoz egy jelzetlen úton jutottam el. A környékbeliek csak Ördöglyuknak nevezik ezt a barlangot, ahol egykor még guanót is bányásztak foszfortartalma miatt.
Eleinte a lombos erdőben kényelmesen, széles erdészeti úton haladtam. Nagyon figyelnem sem kellett a piros jelzést, az út vitt magával. De amikor elértem a pilisszántói dűlőföldeket,
az alacsony cserjésben és méteres fűben alig találtam meg a turistajelzést.
Igaz, a szekérút mutatja az irányt, de ahogy visszaértem a nyílt terepről az erdőbe, nagyon kellett figyelnem.
A széles útról a piros jelzés a sűrű lombok közt hirtelen jobbra vette az irányt egy szűk ösvényen. Sikerült elvétenem ezt a kanyart, mentem tovább egyenesen az erdészeti úton, és csak jó fél kilométer után jöttem rá a tévedésre. Ettől és a hőségtől kissé bosszúsan trappoltam tovább keleti irányba a Pilisszántó felett található Mészégetők kútjához, vándorlásom egyik igazolópontjához.
Az itt élő szlovák nemzetiségű emberek évszázadokon át mészégetésből éltek. Mi sem bizonyítja ezt jobban, mint a falu felett található – a Pilis oldalába vájt – hatalmas bánya, amelyet manapság Szántói Sziklaszínházként ismerhetünk. A mészégető kemence üzemeltetéséhez vízre is szükség volt, ezt egy ásott kútból nyerték. Idővel megszűnt a mészégetés, a kút rommá vált.
Hogy a mesterségnek legalább az emléke megmaradjon,
a helyiek nemrég felújították a kutat.
A vándorlás pecsétjét is itt, a kútra erősítve találjuk. Ha lemegyünk a faluba, még régebbi korok emlékeivel is találkozhatunk, például a Szent Antal-templom melletti kétméteres római mérföldkővel.
A faragott kövek mellett, a falu határában római kori kincset is találtak. Az okkersárga korsóból 98 ezüstérme került elő verdefényes állapotban. De már a rómaiakat megelőzően is éltek itt emberek.
A pilisszántói kőfülkében tízezer éves őskori leletekre bukkantak.
Megérte az alig száz méteres kitérőt a Mészégetők kútja felett található Pilis kapuja és keresztje is, na és a kemence formájú kápolna, ahonnan ráadásul szép kilátás tárult elém.
A kápolnát nem más, mint Makovecz Imre tervezte a magyarok védőszentje, Boldogasszony tiszteletére. Az ősi magyar hitvilágból származó Boldogasszony fogalma és a kereszténység Mária-kultusza mára már eggyé vált. A két harangtornyos, kemencére emlékeztető kápolna belsejében ül szétáradó sugarak közt a Boldogasszony, és lótuszvirágot tart kezében. Inkább Buddha-ábrázolásra emlékeztet, semmint Szűz Máriára.
Az elmúlt évtizedekben sokat hallhattunk a Pilisről, mint különös, szakrális helyről.
Ez a vidék a vallással fűszerezett áltudományos és önjelölt magyarságkutatók, a sámánok és ufológusok és ki tudja, még miben hívők kedvenc helyszíne lett. Nekem is van egy elméletem, hogy egyesek miért éppen a Pilist választották a Föld szívcsakrájának vagy ufóleszállóhelynek.
A Pilis semmiben sem különbözik Magyarország más csodálatos tájaitól, hacsak abban nem, hogy
nagyon közel van a fővároshoz.
A betondzsungelből kiszabaduló, a természettel ritkán találkozó városi embernek pedig könnyen beindítja a fantáziáját egy ék alakú hegy látványa, a gazdag történelmi környezet és egy kis friss levegő.
De mielőtt bárkit megbántanék, magam is budapesti vagyok, sőt hiszek is. De nem a határtalan képzelet játékaiban, inkább a gyaloglásban, amely új helyekre visz és új tapasztalatokat ad.
Innen nem messze, a hegy oldalában bukkantam rá az Orosdy-kastélyra. Orosdy Fülöp nagykereskedő – Kossuth egykori titkárának fia – 1899-ben építette ezt az impozáns épületet, miután hazatelepedett Törökországból. A háború után a belügyminisztérium üdülőjeként szolgált egészen a hetvenes évekig, majd értelmi fogyatékos gyermekek bentlakásos iskolája lett.
Napjainkban a kastély felújítva áll a Pilis-hegy oldalában, és szálláshelyként is szolgál
a zarándokoknak. Az egykori birtok része volt a közeli Trézsi-kút is, amelynek foglalását a báró építette még az 1900-as évek elején. Most a víz az eredeti foglalás alatt, egy új foglalásból tört elő bővizűen. Ebben a kánikulában szabályosan megfürödtem a jéghideg forrásvízben.
A szerpentines Grófi úton emelkedtem tovább a hegység legmagasabb pontjára, a 756 méteres Pilisre.
Ez a terület több évtizedig turisták elől elzárt, honvédségi terület volt.
Ma nemcsak jelzett turistaút vezet fel rá, hanem kilátó is áll a csúcson, amelyet a közeli Klastrompusztán élt pálos rend alapítójáról, Boldog Özsébről neveztek el.
A kilátó a régi geodéziai mérőtorony átépítésével jött létre, és 360 fokban lehet róla belátni a környéket. Dobogókő innen mintha csak karnyújtásnyira lenne, de a budai hegyek sem tűntek messzinek. Legalább húsz percig bámultam a tájat, mire továbbálltam.
Az egész Pilis-tető fokozottan védett terület,
még akkor is, ha a honvédség romos betonsilói még itt éktelenkednek a kilátó alatt. Talán egyszer felszámolják a romokat, vagy valami hasznos funkciót találnak ki nekik.
Hogy miért fokozottan védett ez a terület? Többek között itt terem a magyarföldi husáng, és itt található hazánk egyetlen hegyitarsóka-állománya is. Ezekkel a hegyoldalakban, sziklás gyepeken termő növényekkel nem találkoztam, mert
becsületes turistaként nem hagytam el a turistautat.
Igaz, nem is tudtam ezekről a védett növényekről, mivel csak a Simon halála elnevezésű helyen olvastam róluk.
Egymástól eltérő leírásokat találtam Simonról, a remetéről, aki a pálos rend alapításakor vagy később élt itt az egyik barlangban vagy a szikláknak támasztott viskóban. Az egyik történet szerint a hódító törökök felégették a közeli Szent Kereszt-kolostort, és mindenkit megöltek, kivéve Simont, aki elmenekült.
Pár nap múlva a törökök mégis rátaláltak, és a kolostor kincseit követelték rajta. Végül levetették a Pilis-tető egyik sziklájáról. Egy másik történet szerint Gertrudis királynő – II. András királyunk felesége – egyik gyilkosát, Simon bánt itt vetették le a mélybe. De olvashatunk történeteket Simon nevű erdészről és vadászról is, akiket itt gyilkoltak meg az orvvadászok.
A zöld jelzésről lefordulva
a piros keresztet követtem a Vaskapu-völgyön át egészen a Mária-padig.
Itt megálltam frissíteni ebben a pokolian párás hőségben. Bosszantó szúnyogokat és böglyöket hessegettem, miközben a térképet nézegettem. Ehhez a pihenőhöz közel, a zöld úton találjuk a térképen is jelölt Döme halálát.
Ennek a halálnak a történetét már korábbról ismertem. Pápai Domokos erdőmérnök balesete 1957-ben történt, amikor az irtást jelölő léniákat (jelző rudakat) helyezték ki. A mérnök odakiáltott az egyik legénynek: „Dobjál ide egy kitűző rudat!” A legény a vashegyű pálcát a hang irányába dobta, és az úgy megsebesítette a mérnök nyakát, hogy az ott helyben elvérzett.
Azt mondják, később a fiú megzavarodott, és öngyilkos lett. Erről a szomorú történetről inkább a Római út történelmére tereltem a gondolataimat, amelyen már Pilisszentkereszt felé meneteltem. Azon tűnődtem,
vajon hány ember járt-kelt már ezen a több ezer éves hadiúton,
amely egykor Aquincumot kötötte össze Castra ad Herculemmel, a mai Pilismaróttal.
A túra vége felé kifejezetten jólesett a kényelmes lejtmenet a falu irányába. Mielőtt beértem volna Pilisszentkeresztre, még megnéztem a cisztercita kolostor romjait.
Az 1184-ben alapított apátságból nem sok maradt meg.
A törökök, ahogy a térség más kolostorait, ezt is felégették. A romokat később széthordták, és ezzel végleg eltűnt az egykor közel 60 méter hosszú kolostor.
Pedig itt temették el a fentebb emlegettet Gertrudis királynőt, akinek történetét Katona József Bánk bán-jából ismerhetjük. A romok sajnos nem túl látványosak, úgyhogy hamarosan
továbbálltam a mielőbbi vacsora, frissítő zuhany és sör reményében.
Kimerülten és némileg lepirulva értem be mostani célállomásomra, Pilisszentkeresztre. A párás időt és a kánikulát leszámítva jó utam volt. Gyönyörű kék ég és bárányfelhők kísértek végig hegyeken és mezőkön.
Abban bízom, hogy a következő szakaszt, amely Pilisszentkereszttől Pomázig tart majd, valamivel enyhébb időben abszolválhatom. Akárhogy is lesz, remélem, továbbra is velem tartanak, hogy együtt fedezzük fel a Pilis csodáit.