Dögmelegben is irtó klassz dolog bankot rabolni
![A Viszkis](https://cdn.origo.hu/2023/12/6bQmyDzx5o5cX55hQSGGB4fFmBOV_i_GgyxVcXOQOGo/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50LzQ0MTI3MzhmYzg4OTRhZTY4ODM3MTIzYmNkM2QyYTBi.webp)
„Tessék bejönni, betyárok!” – szól a produkciós asszisztens, és forog a kamera. Egy álmos, kissé fülledt levegőjű bankfiókban vagyunk, közel húsz statisztával együtt – ügyintézők meg az ügyfelek, akik a sorukra várnak. Erzsike néni éppen végez az ügyfélszolgálati ablaknál, elindul kifelé; a biztonsági őr, akit Oszter Sándor alakít, szívélyes mosollyal nyit ajtót neki. Erzsike még ki tud menekülni, de az ajtó már nem zárul be: a néni mellett két baseballsapkás, napszemüveges srác nyomul be, fegyvert szegeznek a megrettent biztonsági őrre.
„Földre, mozgás!” – rivallnak a bent lévőkre, akik nyomban hasra vágják magukat. Az egyik rabló átvetődik a pulton, és kinyittatja a páncélterem ajtaját egy alkalmazottal: ő Ambrus Attila, a film címszereplője. Géza nevű társa közben sakkban tartja a többieket: a kapucnis pulcsi és a napszemüveg a Veszettek egyik főszereplőjét, Klem Viktort rejti.
Azt már nem tudjuk meg, mi történik az után, hogy Ambrus bemegy a páncélterembe. Azon a kánikulai délelőttön, amikor Nagykátán megnéztük a Viszkis forgatását, Antal Nimród rendező és stábja csak ezt a rövid, tíz-húsz másodperces szakaszt vette fel a jelenetből, más-más kameraszögekből.
Csak találgatni tudunk, milyen érzések dolgozhattak Ambrusban egy-egy bankrablás első pillanataiban: félelemmel vegyes izgalom, az adrenalin lüktetése. Az Ambrus Attilát játszó, huszonhárom éves Szalay Bencének ennél jóval prózaibb bosszúság köti le a figyelmét: rendre lejön az arcára ragasztott álbajusz, minden felvétel előtt odaugrik a sminkes, hogy visszatapassza a helyére.
De azért át tudja érezni azt is, amit Ambrus érezhetett. „Megvan az izgalom, meg a félelem is, folyamatosan” – meséli, utóbbira azt hozva fel példának, hogy egyszerre tíz újságíró és fotós állja körbe és bámulja. „Persze, hogy félek, de ez is ráhangol a szerepre.”
A stáb a forgatás huszadik napjánál tart. Ez az első bankrablás, amit Ambrus a társával együtt hajt végre, mégis nagyon összeszokott párosnak tűnnek.
A bejárat előtt felspannolják magukat a felvételek előtt, még a pisztolyaikat is összekoccintják, egyfajta közös rituáléként. Szalay számára ugyan fizikailag megterhelő a sok akciójelenet, de jóleső fáradtságnak nevezi. „Ez kurva jó: bemegy az ember, és harmincan lefekszenek a földre, amikor rájuk parancsolok” – lelkendezik. Ráadásul ahhoz képest, hogy az előkészületek során csak napi három-négy órát aludt, hogy az egyetemmel párhuzamosan beleférjen a hokiedzés meg a gyúrás, a tizenkét órázás semmiség.
Úgy látszik, Szalay és Antal között is teljes az összhang, legalábbis csak dicsérték egymást: Antal „valami iszonyú tüzet” érzett meg Szalayban a casting során, amit beigazolódni lát, pedig a színész "először nagyon be volt szarva" attól, hogy Antal Nimróddal fog filmet készíteni egy ilyen nagyformátumú figuráról („még most is van bennem egy ilyen félsz” – mondja). Most azért szeret Antallal dolgozni, mert ő „látja, ha ott vagyok fejben, vagy nem vagyok ott, és egy olyan mondatot kell csak mondania, amitől rögtön működni kezd a dolog”.
De Szalay nemcsak a rendezőtől fogad el tanácsokat, hanem attól is, akinek történetét a film feldolgozza. A forgatás kezdete előtt többször is találkozott Ambrus Attilával, és még később is tervezi. „Szeretek vele dumálni, nagyokat tudunk beszélgetni.” Bár Ambrusnak nem volt beleszólása abba, hogy kire osszák a szerepét, kíváncsi volt, ki lesz a szerencsés, és utána segített neki abban, hogyan tartsa a pisztolyt, miket mondjon. Egyvalamit mindennél fontosabbnak tart: a határozott fellépést. „Azt mondta, az megvan nálam – meséli Szalay –, de lehet még finomítani rajta, hogy hatásosabb legyen.”
Amikor egy színésznek valós személyt kell életre keltenie, főleg, ha az illető még életben van, az mindig nehéz: valamennyire megköti a kezét, és plusz stresszfaktorral jár, hogy meg kell felelni egy létező embernek. Előnyt is lehet ugyanakkor kovácsolni abból, hogy megvannak az alapok, amikre fel lehet építeni a figurát. Szalay maga is érzi a szereppel járó különleges kihívást: „Nehézség, hogy Ambrus itt van köztünk, nem lehet csak úgy kitalálni valakit. El kell kapnom belőle egy motívumot, amiből megértem, mi lehetett a célja, mit akart elérni.”
Antal sokat segített Szalaynak abban, hogy megtalálja a megfelelő egyensúlyt. „Bencével többször leültünk, és beszélgettünk arról, milyen lelkiállapotban lehetett, milyen nehézségekkel küszködött egy olyan ember, aki Csíkszeredán vagy Fitódon születik, és Erdélyből átjön Magyarországra abban az időben, annak a kormánynak az ideje alatt, abban a rendszerben.” A színész is tisztában volt vele, hogy nem jelenhet meg a kamera előtt egy „budai úrifiú”, és mivel ő maga Pesten nevelkedett, másfajta attitűdöt kellett felvennie, hogy hitelesen játszhassa el a Romániából átszökött férfit.
Minden buszmegállót le kell cserélni
Nem csak a színészeknek gyűlik meg a bajuk azzal, hogy valós figurákat kell életre kelteniük. Az egész stáb számára kihívás, hogy a kilencvenes évek környezetét újrateremtsék. Amikor arról kérdezem a film producerét, Hutlassa Tamást, hogy a szintén hatalmas költségvetésű Kincsem forgatásából milyen tanulságokat tudott átmenteni, hamar a korhűség problémáinál kötünk ki. „Amit leteszünk a kamera elé, az nem lóghat ki az adott korból.”
A Kincsem esetében ez az 1800-as évek végét jelentette, de a húsz évvel ezelőtti állapotok sem sokkal egyszerűbbek. „Mások az autók, a buszmegállók, a taxidrosztok, a szemeteskukák. Nem csak az jelent komoly költséget, ami a vásznon is látható, hanem az a logisztika, háttérmunka is, ami ahhoz kell, hogy a forgatáson ezek a korhű dolgok rendelkezésre álljanak.”
A forgatási helyszín belső terében, amit egy teljesen átlagos külsejű, kétemeletes épület földszintjén, egy használaton kívüli bankfiókban rendeztek be, a korhűségre való törekvés leginkább a húsz-huszonöt statiszta enyhén divatjamúlt öltözékén, valamint a bumfordi DTK és Nokia monitorokon látszik, de a kellékesek olyan apróságokra is ügyelnek, hogy minden ügyintéző asztalán ott virítson egy-egy bekeretezett kép a gyerekéről.
Az egyetlen szépséghiba a bank névtáblája: a produkció nem használhatja fel az eredeti neveket, ezért az ismerős zöld dizájnon „Mezőbank” felirat szerepel.
„Úgy pörög az egész, furcsa, hogy már a huszadik napnál tartunk” – meséli Szalay, pedig a java még hátravan, a magyar viszonylatban meglehetősen hosszú, összesen hetvennaposra tervezett, százharminc helyszínt felölelő forgatás hátralévő részében fog csak sor kerülni a legnagyobb akciójelenetekre, többek közt a budapesti Duna-parton zajló autós-motoros üldözésre.
Az alaphangulatot alighanem megadta, hogy mindjárt a legelső napon egy nagyszabású bankrablással kezdtek bemelegítésképpen, de persze lesznek még újabbak is: Ambrus 30 intézményt fosztott ki, a filmben ezekből nyolc különböző helyszínt láthatunk majd a vásznon. Van, ahol több részletet is fölvesznek, és egyben soha nem mutatnak meg egy teljes bankrablást, mindig más aspektusára koncentrálnak.
A forgatás egyébként nagyrészt lineárisan halad, ahogy maga a cselekmény is. Lesz ugyan egy kerettörténet, egy rendőrségi kihallgatás, ahol Ambrus feleleveníti a múltját, de aztán a gyerekkorától a bankrablásokon át a szökéséig egyenes úton követhetjük végig az életét. A stáb egyelőre a budapesti forgatási napokon kívül Vácon és Székesfehérváron fordult meg; a vidéki városok többek közt Erdélyt is megszemélyesítik, ahol a kis Ambrus Attilával találkozhatunk, döntő részben ezeket a jeleneteket vették eddig fel. (Később ténylegesen is ellátogatnak majd Erdélybe, de csak egy-két totál, vágókép erejéig).
Gyerekszereplőkkel könnyű befürödni, ezért megkérdezem Hutlassát, mit lehet tudni a gyerek Ambrus Attilát alakító szereplőről. „Nagy rizikó, mert egy casting nem alkalmas arra, hogy egész napos munkát modellezzen. Aki ott jó, nem biztos, hogy a felvételeken is ügyes lesz.” A producer bizakodik. „Szerencsés választás lett. Mivel a forgatással párhuzamosan vágjuk a filmet, láttunk összerakott anyagokat, ezekben jól működik a fiatal Attila.”
Volt még egy helyszín, ahol mindenki imádott forgatni, ez pedig a hokipálya. Holott a hűvös környezet csúnyán kibabrált a produkcióval. „Gyakorlatilag megfázott az egész stáb, egymást fertőztük végig” – emlékszik vissza Szalay, aki ennek ellenére úgy érzi, nem vallott szégyent jégkorongozóként. Amikor azt firtatjuk, szerinte jól megtanult-e hokizni, rövid szünet után csak ennyit válaszol: „Szerintem el lehet hinni.”
Antal Nimród különösen büszke a jégcsarnokban forgatott jelenetekre, amik szerinte igencsak látványosak lettek, és egyben a magyar filmes gondolkodás előnyeit is szemléltetik. „Nagyon drága technika keveredik nagyon egyszerű megoldásokkal.” Erre azt a példát hozta fel, amikor egy gyorsan mozgó járműveknél használatos, rendkívül bonyolult rendszerrel irányított, ún. „flight-head” kamerával fényképeztek, ám ezt a kamerát egy hétköznapi kis fakutyára tették rá, amit az egyik jégkorongos tolt a jégen. „Másfajta ez a megközelítés, mint Amerikában, mert nem tudjuk mindig kinyitni a pénzcsapot, és ömleszteni a pénzt. Ügyesen kell megoldani, odaadással, szeretettel” – vallja Antal.
A Viszkis-film alkotói ki is emelték, mennyire fontos szempont, hogy korszerű, érdekes felvételi módszerekkel tegyék még dinamikusabbá, szórakoztatóbbá a filmet. Az általunk látott bankrablós jelenet egyik beállításánál például a steadicames operatőr a snitt elején a plafont vette, majd széles ívet járva be megállapodott a biztonsági őr kezében csörgetett kulcson, és azt követte egészen az ajtónyitás pillanatáig.
Mindez részben a rendező amerikai zsánerfilmes tapasztalataival magyarázható. Hutlassa szerint legalábbis sokkal tudatosabban, szakmailag koncentráltabban dolgozik, mint legutóbbi közös munkájuk, a tizenhárom évvel ezelőtti Kontroll során. „Nagyon felkészült, minden jelenetet storyboardozik, a stáb pontosan tudja, mire van szükség, mikor mi következik. Nagy stressz ezért nincs, csak egészséges feszültség, ami abból adódik, hogy sok mindent kell összehangolni.” Antal Nimród egy fokkal önkritikusabban fogalmaz: „A Kontroll idején ezt nem tudtam volna megcsinálni. Életem legnagyobb és legnehezebb feladata.”
És milyen lesz majd maga a film? Mit eredményez az életrajzi dráma és a heistfilm (a bankrablós filmzsánert nevezik így) műfaji egyvelege? Előbbinek például visszatérő buktatója, hogy csak a felszínt kapargatja, mert húsz-harminc évet, adott esetben egy teljes élettartamot próbál mindenáron belegyömöszölni a kétórás játékidőbe. Antal viszont nem akart egy rövidebb szakaszra fókuszálni, úgy érezte, Ambrus gyerekkora nélkül nem lenne teljes a róla kapott kép.
Ugyanakkor tisztában van a csapdákkal is. „Bonyolult dolog, mert nagyon dússá válik a film, de ettől sűrű tempója lesz egyben az egésznek. Nem egy unalmas háromórás drámát kell elképzelni. Persze minden jelenetre szánunk időt, nem vágunk, mint az őrült, hagyjuk lélegezni a filmet. De visz a történet, pörög.”
Ahhoz, hogy valahogy mégis megpróbáljak közelebbi képet kapni, filmes inspirációkról faggatom Antalt. Bár konkrét példát nem említ, de elismeri, hogy filmrajongóként óhatatlanul beszüremlenek snittek meg ötletek, és Hutlassa is meséli, hogy fedeztek már fel olyan jelenetet, amihez hasonló egy nagy amerikai filmben is szerepelt. Viszont egy könyvet azért elővett a rendező előtanulmány gyanánt: Móricz Zsigmondtól elolvasta a Rózsa Sándor a lovát ugratjá-t.
A legendás magyar betyár neve nem először merül fel a nap során, hisz a regény 1971-es tévésorozat-adaptációjában pont Oszter Sándor alakította a főszerepet, így az ő szerepeltetése egyfajta kikacsintás. A modern népi hős kifosztja híres elődjét.
Ha volt valami, ami a legtöbbször hangzott el a forgatási látogatásunk során, az az, hogy a film nem kívánja sem piedesztálra emelni, sem hőssé avatni, sem meghurcolni Ambrus Attilát. A negyvenfokos kánikula dacára készségesen válaszoló alkotók hangjába csupán olyankor költözött némi ingerültség, amikor erre a filmmel szemben felhozott vádra terelődik a szó. „Elsősorban szórakoztató filmet csinálunk, nem akarunk semmiképpen ítéletet mondani senki felett” – érvel a producer. „Könnyű megbélyegezni valakit azzal, hogy bűnöző. Ambrus megkapta a büntetését, ezzel együtt kell éljen.”
„A film azt ábrázolja, hogy valaki elindul egy távoli helyről, és mik azok a lépések, amik megváltoztathatatlanul, eleve elrendelt módon sodorják őt egy irányba.” Szóval akkor egyfajta sorstragédiaként képzelik el Ambrus történetét? „Van benne valami végzetszerűség. Az a kérdés, hogy ki tud-e keveredni ebből a spirálból, és ha igen, hogyan.” Az élet persze megszabja, hová fogják kifuttatni a Viszkis sorsát, de a rendező leszögezi, hogy nem dokumentumfilmet készítenek: az alkotás hetven százaléka a valóságot tükrözi, de egyfolytában változik, formálódik, és a humort, a lelket már ők fogják beletenni.
Sőt, a film talán közvetve még a mai valóságról, a huszonegyedik századi magyar társadalomról is mesélhet: Antal megint csak nem kíván részletekbe bocsátkozni, de bevallja, hogy menet közben több olyan aktuális párhuzamra felfigyeltek, amik nem voltak betervezve.
A szándék természetesen nem egy didaktikus üzenet, szájbarágós tanulság megfogalmazása a ma emberének, de a célközönségbe az alkotók reményei szerint nem csak az a negyvenes korosztály tartozik majd bele, akik még emlékezhetnek a Viszkis rablásaira. Tudják, hogy a moziba járó közönség fiatalabb, de bíznak abban, hogy vannak olyan vonzó tulajdonságai a filmnek, mint a humor, az akció, illetve Antal Nimród neve vagy a Kontroll mint hívószó –, amikkel meg lehet mozgatni őket is.
A Viszkis-film a tervek szerint valamikor a jövő évben kerül a magyar mozikba.