Egy félelmetes pszichopata terrorizál egy egész családot
![](https://cdn.origo.hu/2023/12/8SETcBsigeOeUURHt6Pk9QIcEHNqUWnIdLwR3WEkhpo/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50L2MzZTYzOTQyMzRjYTQxNDhiMjM4MjUyYjkxNGMzMDJl.webp)
Nem beszéltünk arról, ami történt. Legalábbis otthon nem. Félelemből, gondolom. Félelemből, hogy ha kimondjuk a nevét, vagy hogy mit csinált, akkor beférkőzhet az álmainkba. Én már csak nagyon ritkán álmodom vele – bár semmi sem lesz már olyan, mint azelőtt, hogy ő megjelent –, de ez így van rendjén. Mert ha az ember a múltba fordul, napról napra elhal belőle valami. Én pedig biztosan tudom, hogy élni akarok, és kész!
– így szól a Juliette Lewis alakította Danielle Bowden zárómonológja Martin Scorsese Cape Fear – A Rettegés foka című neo noirjának, pszichológiai thrillerének végén. A 15 éves kamaszlány szavai szoros összhangban állnak mindazzal, ami az azt megelőző kétórányi filmidőben történt, de enyhe áthallást is tartalmaznak a hollywoodi remake-ek természetét illetően. Elvégre a filmesekre általánosságban igaz, hogy ha ötlet hiányában mások – korábban már nagy sikerrel bemutatott – alkotásaihoz fordulnak ihletért, könnyen elhalhat alkotói egyéniségükből az eredetiség, feltéve, hogy a remake nélkülözi azt a frissességet, a korszellem szempontjából minden tekintetben újszerű látás- és közlésmódot, ami az újrahasznosítást indokolttá teheti.
Martin Scorsese 1991-es filmje természetesen semmiképpen sem ötlettelen, friss látásmódot és korszellemet nélkülöző újrázása J. Lee Thompson csaknem harminc évvel korábbi, sötét hangulatú alkotásának. De azt sem lehet állítani, hogy nem remake lenne – hanem a kilencvenes évekre igazított adaptációja John D. MacDonald The Executioners című krimijének, amelyből Thompson filmje is készült –, mivel legalább annyi köze van az 1962-es első változathoz, mint a regényhez, amelyben nem is szerepel az észak-karolinai Cape Fear folyó, ahol mindkét film cselekménye csúcsra ér (és amely folyó neve egyúttal mindkét film angol címe is).
MacDonald keményvonalas krimijében az ügyvéd Samuel Bowden a második világháború idején szemtanúja lesz annak, hogy Max Cady megerőszakol egy ausztrál lányt, később Bowden vallomása perdöntő lesz Cady ügyében. A háborús sérült Cadynek 13 évnyi börtönbüntetése idején valóságos rögeszméjévé válik, hogy megbüntesse Bowdent, szabadulása után bosszútól és irigységtől egyaránt fűtve igyekszik tönkretenni az ügyvéd életét, szétdúlni a családját, különösképpen Bowden kamaszlányára fáj a foga, de megpróbálja megölni az egyik fiúgyereket is. Az 1962-es filmváltozat forgatókönyvírója, James R. Webb alaposan meghúzta és átírta a regényt, itt már szó sincs fiúkról, a mindössze 8 év fegyházra ítélt Cady figyelme egyértelműen a nőkre (az asszonyra és a lányra) koncentrálódik, és a nagy leszámolást is áthelyezte a család otthonából a Cape Fear folyóra.
A Thompson által rendezett Rettegés foka elhagyja a regény "mentő körülményeit", míg MacDonald regénye azt sugallta, hogy Cady ámokfutásának köze lehet a háborúban átélt traumákhoz, a film nem foglalkozik pszichológiai mögöttesekkel: itt a színtiszta jó áll szemben a szénfekete lelkű gonosszal, Gregory Peck ügyvédje maga a makulátlan erkölcs, a Robert Mitchum által (ma is mesterien) életre keltett erőszaktevő és gyilkos Cady pedig maga a sátán, akinek ezúttal nagyobb büntetés, hogy végül visszakerül a börtönbe, mintha Bowden – maga is gyilkossá válva – agyonlőné, ahogy a regényben.
MacDonald krimije és Thompson filmje eltérő hangsúlyokkal, de alapvetően azzal foglalkozik, mit tehet egy törvényt ismerő és tisztelő férfi, ha a családját fenyegető rossz ember épp az írott jogok mögé bújva, a törvényt kijátszva jut egyre közelebb céljához – különösképpen a film fő dilemmája az, hogy miként lépheti át a családját féltő ügyvéd a törvényt úgy, hogy közben ne veszítse el a becsületét.
A Scorsese-változat alaphelyzetében ugyanakkor ezt a dilemmaharcot Bowden már sokkal korábban megvívta magával: a férfi ezúttal nem szemtanúja a nemi erőszaknak, hanem kirendelt védőügyvédként tart vissza egy olyan információt az áldozat kicsapongó életmódjáról, ami a bíróság előtt mentőkörülményként szolgált volna Cady számára, aki végül 14 év börtön után ered az ügyvédi esküjét – az igazságot és nem ügyfele érdekét szem előtt tartva – megszegő Bowden és családja nyomába.
Scorsese világlátásához igazodva az 1991-es Cape Fear forgatókönyvírója, Wesley Strick eleve nem fekete-fehérben rajzolta meg a fő karaktereket, szó sincs makulátlan ügyvédről és kőszikla családapáról vagy mintaférjről, ahogy Cady sem mezei gonosztevő, hanem a börtönévei alatt magát jogból és filozófiából magas szinten kiművelő, célja érdekében az állatiast és a tudatost magában tökéletes egyensúlyban tartó pszichopata, aki egyszerre vonzó és taszító az apaképében sérült kamaszlány számára. Mi több, míg MacDonald regénye és Thompson filmje az ötvenes-hatvanas évek társadalmi eszményéből kiindulva ideális családképet fest, három évtizeddel később Scorsese már az ideákat és célokat vesztett családi életet veszi alapul – azaz, míg a regényben és az első filmváltozatban a kívülről érkező fenyegetés az idillt veszélyezteti, mert 1957-ben és 1962-ben Bowden pontosan tudja, milyen szerencsés, hogy családban és a családjáért élhet, addig 1991-ben már ez nem ennyire egyértelmű az ügyvéd számára, mindaddig míg fel nem tűnik a színen Max Cady.
A Scorsese-változat tehát hibátlanul idomul a kilencvenes évek amerikai korszelleméhez: a megbomlott családi idillek, az egyre romló jog- és közbiztonság szülte félelem és a korábbiaknál élénkebb általános kamaszdac világához. Ebből a szempontból különösképpen izgalmas a Cady és Bowden közötti harc fináléjának három helyszínválasztása: míg a regényben a családi ház az otthon és a család egységének sérthetetlenségét jelképezi, addig Thompson filmjében a ködös és sötét folyópart a családot szétdúlni igyekvő és a családját minden áron megvédeni akaró két férfiban örvénylő ellentétes indulatokat erősíti, Scorsese változatában pedig a viharba tartó, majd tajtékos vizeken hánykolódó hajó tökéletesen szimbolizálja a külső és belső konfliktusoktól egyaránt gyötört család helyzetét.
A legjobb esetekben a mozi küldetéstudatos pszichopatái úgy veszik célba az emberi értékeket, hogy azzal ráébresztik a nézőt az érték tiszteletére. Scorsese neo noirjában a valódi konfliktus nem az ügyvédi esküt megszegő Bowden és a bosszúálló Cady között feszül, az csak a felszín, mert a mélyben egy sokkal komolyabb lelkiismereti dráma rejlik: a férfié, aki hosszú ideje kormányos nélkül hagyta a családi hajót. A Cape Fear - A Rettegés foka precízen tárja fel a látszólag nyugodt és kiegyensúlyozott családi élet felszíne alatt tomboló érzelmi zűrzavart, s már csak ezért is jut a narrátor szerepköre a kamaszlánynak – a gyerekek viselik a szüleik érték- és céltévesztésének következményeit.
Scorsese remake-je tehát cseppet sem indokolatlanul készült el: mind Thompson filmjének, mind az annak alapot szolgáltató regény cselekményét tökéletesen igazította a kora kilencvenes évek viszonyaira. Ami azt is jelenti, hogy a nemiséget és erőszakot illető ábrázolásmódjában merészebb elődjeinél. Mégis, még a leggyomorforgatóbb jeleneteknél is kerüli az öncélúságot, egyszerűen csak nem szépíti a dolgokat, olyan brutálisnak ábrázolja a nemi erőszakot és a gyilkosságot, amilyenek azok a valóságban, hogy egy pillanatra se feledkezzen meg a néző arról, a Robert De Niro által mesterien alakított Max Cady nem a jog áldozata, hanem tomboló vadállat, akit magas intelligenciája csak még veszélyesebbé tesz.
A korszellemhez igazítás nem zárja ki ugyanakkor a főhajtást: Scorsese filmje egy pillanatra sem titkolja, hogy remake-ről van szó, olyannyira, hogy átemeli Thompson filmjéből Bernard Herrmann hátborzongató zenéjét is (amelyet Elmer Bernstein értő módon fazonírozott át Scorsese szándékai szerint), sőt, szerepelteti az 1962-es film főszereplőit (valamint az ott rendőrtisztet alakító Martin Balsamot) is. Utóbbit illetően Scorsese ráadásul hatalmasat csavar az eredeti szereposztáson azzal, hogy a korábban Bowdent alakító Pecket és a Cadyt megformáló Mitchumot az 1962-es változattal ellentétes póluson játszatta: Peck ezúttal Max Cady rámenős ügyvédjeként, míg Mitchum a Bowdent támogató rendőrtisztként tűnik fel (Balsam bírót alakít).
Sőt, Scorsese nem csupán az "ősforrás" előtt tiszteleg, de a klasszikus Hollywood előtt is, amelynek az 1962-es Rettegés foka is a terméke volt. A gyakorta a mesterségesség érzetét keltő díszletvilág összhangban Freddie Francis operatőr merész beállításaival és kontrasztos képeivel például nem pusztán a film rémálomszerű atmoszféráját, a darabjaira hulló látszatvilág érzetét fokozzák, de visszautalnak a film noir – európai gyökerű, mert főként a német expresszionizmus hatása alatt megfogant – hollywoodi nagy korszakára is.
Ahogy a Saul Bass tervezte főcím is hatalmas eszmei kapocs: Thompson a Rettegés foká-val Alfred Hitchcockot utánozva próbált hitchcocki thrillert teremteni, Hitchcock pedig sokszor dolgozott együtt Bass-szel, így például a Psycho (1960) esetében is, amely az elsők között helyezte a horror központi konfliktusát a család közegébe, de ugyancsak Bass tervezte Otto Preminger 1959-es bűnügyi filmjének, az Egy gyilkosság anatómiájá-nak főcímét is, amely az első olyan hollywoodi alkotás volt, amelyben nyíltan beszéltek a nemi erőszakról.
Nem tudni, milyen lett volna a Cape Fear - A Rettegés foka, ha az eredeti terveknek megfelelően Steven Spielberg rendezi Bill Murray-vel Max Cady szerepében (Scorsese a Schindler listájá-val cserélte el a Cape Fear forgatókönyvét), vagy ha Scorsese-nek sikerül megnyernie Harrison Fordot Bowden szerepére (Ford Max Cadyt akarta eljátszani, így aztán lemondott az ügyvéd szerepéről, Nick Nolte viszont mindenképp szeretett volna Scorsese-vel forgatni, és addig győzködte, hogy a rendező végül beleegyezett).
A végeredmény egy olyan szerzői jegyekkel átitatott stúdiófilm lett, amely összhangba hozza a klasszikus hollywoodi mozi által is népszerűsített amerikai álmot a valóság lázálmaival – s amely nem előzményektől mentesen, de óriási erővel teremtette meg az amerikai filmtörténet egyik legfélelmetesebb gonosztevőjét, aki nemcsak arra ébreszti rá a családapa ügyvédet, hogy mi kellene legyen az életében a legnagyobb érték, hanem arra is, hogy az általa képviselt civilizációs vívmányok és rendszerek ellenére az emberben tagadhatatlanul ott szunnyad az állat.