Énekesmadár-halál, avagy Edita Gruberova korai sírjára
![Edita Gruberova](https://cdn.origo.hu/2023/12/TfWi7hgyTc1oc4l7_7ZGaELLvtB4tT8rLenbzk6Hht8/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50LzhjMWZjMWI5YTI0ZjRhMzc5NWY0ZTIyNTNkZGFhNDBm.webp)
Nem tudom már, hogy került a kezembe az a lemez. Egy európai nevű énekesnő „ezüstmiséjét" tartalmazta, rajta minden jel, paca és szám japánul. 1994-ben vették fel, pozsonyi debütálása után éppen 25 évvel – senki nem gondolta volna, hogy a pálya közepén tart akkor... talán csak ő maga, aztán meg a lemez hallgatója. És olyan ára volt, hogy nem hagytam ott. Otthon feltettem, és az első szám, amit az énekesnő afféle könnyű bevezetőnek szánt, engem a szférák fölé röpített, holmi nemzetközi űrállomások racionalitásánál is jóval magasabbra. Pedig 8 Saint-Saens akkord a tokiói szimfonikus zenekaron, felette pedig egy szöveg nélküli dallam, ún. vocalise. Hosszúak ezek a hangok, mint egy nyári délután, és lehetetlen helyekre írta őket a szerző. Hol hideg lézer, hol extatikus kéj, hol macskadorombolás, hol metsző dráma. Eközben mégis valahol relaxációs zene ez, mosolyogva kapcsol ki.
Edita Gruberova valahol nem „e világi" „szokásos" tehetséget kapott. Egy rongyos videókazettára felvettem vagy harminc éve az életéről szóló dokumentumfilmet, és a villódzó 3sat-képek között (egyértelmű videófej-hiba...) megszólal a szlovák rádió gyermekkara, felette pedig egy kis angyal szólója, bizonyos Gruberék lányáé... Természetesen nem kész énekesnő, de énektanárként az ember lábhoz teszi a fegyvert a hallatán. Ott áll a Teremtő adománya előtt. Ezek nem pátoszos pillanatok, nem kell csak arra gondolni. Ellenkezőleg is nézhetjük: pőrén mutatja magát a tálentum. Ott a gyémánt, és neked jutott a feladat, hogy felcsiszold – ha tanár vagy. Ha meg a koncerten ülsz, és azt a Saint Saens Vocalise-t hallod, vagy Rosina belépőjét a Sevillaiból, és csak szuszogsz a nevetéstől a hihetetlen variációk meg a tartott háromvonalas záró F hallatán, akkor az a dolgod, hogy visszaigazolj a tapsoddal Neki, aki hordoz valamit a világ teremtéséből.
A fizikusok mindig leírják, mi mi után történt milliszekundumokkal, s hogy 13 milliárd éve történhetett dolgok bizonyítékai itt keringhetnek körülöttünk. Ekkor eszembe jut, hogy a teremtés egy-egy darabja mi is vagyunk ám, oké, nehezebb felismerni, de például egy Edita Gruberova-szerű tüneményben nem volt ilyen nehéz. Az ő gégéjében ott volt az évmilliárdok előtti teremtői mozzanat.
Most, amikor le vagyok sújtva korai, számomra mindenképpen váratlan és egyelőre felfoghatatlan halálától, elkezdhetném azt a kört is futni – szakmailag nagyon indokolt volna, de lemezei kapcsán már százszor megírtam –, miként lett a pálya harmadik évtizedében (tehát még a fele előtt!) a bravúrkoloratúrból elmélyült belcanto művész, a mutogatott látványosságból (mindig csak Éj Királynője Bécsben, sok éven át) magára, önnön tehetségére eszmélt énekesnő. S hogy ennek nyomán miként alakult a hideg technikababából merész, kopasz parókáig önmagát és hangját „lepusztítani" képes nagy és mély ábrázoló. Aki egy koncertelőadás karmesteri pulpitusának korlátját markolva képes volt elénk élni a brit király(nő)drámát.
Most mégse mennék ennél tovább, inkább csak tántorgok az emlékek között. Élete utolsó Lammermoori Luciáit velünk, a Magyar Állami Operaházzal énekelte japán turnénkon és idehaza is. Hatszor, 2014-ben, 2017-ben és 2019-ben. Dalestet is adott az Operaházban (2006, 2016), és egy hihetetlen Roberto Devereux-t énekelt a már gyakorlatilag bezárt Ybl-palotában, 2017 júniusa volt ekkor. Háromszor vacsorázhattam vele, bájos és figyelmes beszélgetőpartner volt, ügyeinek magyar „intézője", Sánta Zoltán volt csak jelen, őrizte és kísérte, mint aki ott sincs. (Nemrég ő is elment, sajnos.)
16 éve írtam róla (szerintem lenne korábbi cikk is, de ezt találtam, épp a Traviata DVD-jéről):
Gruberova pedig, a magas C feletti ász-ig skálázó, gondtalan, hajlékony zeneiségű művész a tiszta szerelem hercegnőjévé gesztikulálja az arisztokrácia kurtizánját. Ne bánjuk mégsem, hogy nem volt egy potens játékmester a stábban, aki figyelmeztette volna, hogy első felvonás végi nagyáriájának magányában ne affektáljon, ne balettozzon, csak adja a bizonytalan, felforrósodó asszonyt, például, hisz magára maradt a szalonban, senki se látja. Magam pedig, a hangjával mindent elénk táró, világszám Gruberova hallatán a néhai Karl Böhmmel sóhajtok együtt: ha e tehetséget doktor Strauss ismerhette volna...
Egy másik szöveg 2006-ből:
Szombaton Budapesten csillogott a nemzetközi operaélet állócsillaga. Edita Gruberova monarchikus mix-sztár, magyar édesanyja Pozsonyban szülte osztrák apától, így lett szlovák. Harmincöt éve már, hogy a bécsi Staatsoperben Éj Királynőt énekelt, majd Zerbinettát, s e két Mozart/Strauss-szerep hordozórakétaként állította pályára, hogy a kozmikus metaforáknál maradjunk. Gruberova ma már megteheti, hogy könnyű, ám rendkívül koncentrált szopránját elfeledett belcanto darabok szolgálatába állítsa: ötvenkilenc évesen a legtöbb pálya- és fachtárs annak is örülne, ha egy skálamenetet tisztán intonálna. Ám korábban még Gruberova is javarészt a törzsrepertoár kitüntetett operáit énekelte közönség előtt – nagy óvatossággal, persze, a Verdi-opuszok közül csak Oscar és Gilda szólamát, valamint a Traviata címszerepét.
Ezt tudta Gruberova, és még sok minden mást is. Két is fél éve ugyanitt, az Origón így tettem vallomást:
Edita Gruberova édesanyja, Etelka, bizony magyar lány volt, édesapja osztrák, így lett ő szlovák születésű, merthogy Pozsonyban éltek... Gruberova búcsúkoncerteket tart a világban, Tokió, Berlin, Zürich már megvolt, de hozzánk nem ilyen üzenettel érkezett. Nem titkolja, hogy karácsonykor betöltötte a 72-t, elképesztő arra gondolni, hogy még kéjes gondolatként sem léteztem, amikor a Sevillai borbély Rosinájaként debütált, most meg majdnem ötvenévesen afféle operálásban megöregedett fazonként (itt érzem az időt a pórusaimban, mint Verdi Macbeth-je) még mindig neki tapsolok...
Természetesen tűt nem lehet leejteni az Erkel hatalmas nézőterén, és az első Lucia-ária után a tömeg is megmutatja hangját: 51 év tehetsége, szorgalma és művészete alapozta azt az ovációt, amely hallik, s amelytől az ember csak vigyorogni tud, mint a tejbetök. Hát mennyi operaházi este, vagy otthon, lemezekkel töltött óra lehet a mögött, amikor a hála ilyen cunamija indul meg a színpadon álló törékeny antisztár felé? Mert Gruberova csendes, mosolygós, teljesen hétköznapokba simuló személyiség mindaddig, amíg maga teremtette vokális mikrovilágát elő nem hívja az adott helyszínen: azt viszont azonnal, ahogy a próbaterembe vagy a színpadra lép.
Múltkor, tavaly alig engedte, hogy húzzam a bőröndjét – most az Erkelből éjfél előtt röviddel távozva leszek figyelmes egy, a II. János Pál pápa téren átkelő csoportra. A téli ködös, kellemetlen éjszakában férfiak és egy bolyhos sapkás hölgy. Á, biztos nem Gruberova. Aztán felismerem szintén kortalan menedzsere, a legendás Germinal Hilbert alakját, majd őt is – dehogynem! Hazasétálnak a hotelbe, ami azért nincs is annyira közel... Látjuk még egymást, én legalábbis nagyon rajta voltam, hogy a 2020 őszi búcsúkoncertet naptárba véssük, ahol jó lenne valamit az anyanyelvén is énekelni. Meglátjuk. Mindenesetre amikor e mondatokat körmölöm, mintha a leghátsó sorokba lenne 25 jegy: irány az Erkel, akinek kedves az élete, mert minálunk alighanem Gruberova utolsó Luciáját hallgathatjuk szerda este – és ezt a művet a kedvünkért vette vissza a repertoárjára három évvel ezelőtt... (Az első Lammermoorit 44 éve énekelte Grazban... az ember esze megáll!)
Később, utolsó, 2019. februári vacsoránkon azt is megtudtam, hogy egy fenét született ő Pozsonyban, valójában az a kis hely a Récse nevet viselte sok száz éve már. Magyarok kevesen lakták, már Trianon előtt is csak 10 százalék a sok szlovák és nem kevés német mellett, de az ő édesanyja mégis pont ott élt, és ott szülte erre a csodálatos életre, pályára.
Most meg már azt is tudom, hogy nem lesz se 2022 tavaszán, se máskor igazi búcsúkoncertje minálunk, amikor úgy hagyná ott a pályát, hogy a Hunyadi La Grange áriáját, vagy legalább a kisebbik Mária áriát elénekelné. Hogy magyar nyelvű éneklés nélkül ne távozzon. Ezt most mégsem siratnám, inkább őt magát. A magyar édesanyjával bizonyára megvolt az a magyar éneklés a legfontosabb, a legelső években.
Nehéz lesz elengedni a koloratúra királynőjét, pedig ő már ott van, ahova a hangja is mindig vitte. Nagyon magasan.