Euforikus hangulatban érkeztek haza Hitlertől a nyilasok
![Szálasi](https://cdn.origo.hu/2023/12/l39q6kG_W_3H68QdHz5MHovhreotVWBbGzpfIYU6huE/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50LzliYTAwMThiOTIxNzQxOTk5YzJkYzczNzExMTg2NDhl.webp)
Horthy Miklós kormányzó 1944. október 15-én elhangzott fegyverszüneti proklamációja után a háborúból való kiugrási kísérlet a rossz szervezés és konspiráció, valamint belső árulás miatt gyorsan, alig néhány óra alatt összeomlott.
A német titkosszolgálat, illetve Edmund Veesenmayer, az egyfajta helytartói hatalmat gyakorló budapesti német követ, Adolf Hitler „teljhatalmú birodalmi megbízottja" már 1944 szeptemberétől pontos információkkal rendelkezett a kormányzó, valamint Lakatos Géza vezérezredes, miniszterelnök kormányának különbéke tapogatózásairól.
Hitler elhatározta, hogy akár a kormányzó erőszakos elmozdításának árán is csírájában elfojtja a készülő magyar „árulást".
Az ország 1944. március 19-én történt megszállása után, Szálasi Ferenc, a Nyilaskeresztes Párt – Hungarista Mozgalom vezetője már áprilisban felvette a kapcsolatot a megszálló csapatokkal együtt Budapestre érkezett Edmund Veesenmayerrel.
A náci vezetés azonban még hosszabb ideig ódzkodott Szálasi ajánlkozásainak elfogadásától. Hitler, noha cseppet sem bízott meg Horthyban, mindaddig, amíg a náci rezsim érdekeinek megfelelt, a kormányzót kívánta megtartani az ország élén.
Az augusztus 23-i román átállás után azonban gyökeresen megváltozott a helyzet.
A kormányzó, hogy legalább részben visszanyerje cselekvési szabadságát, a román kiugrás keltette átmeneti zűrzavart kihasználva, augusztus 28-án lemondatta Sztójay Dömét, a német parancsokat szolgalelkűen teljesítő miniszterelnököt és bábkormányát, akinek helyére másnap bizalmas hívét, Lakatos Géza vezérezredest, az 1. magyar hadsereg korábbi parancsnokát nevezte ki miniszterelnöknek.
Lakatos azt a feladatot kapta a kormányzótól, hogy készítse elő az ország kivezetését a háborúból. A Lakatos-kormány ímmel-ámmal és sok hezitálással kísért fegyverszüneti tapogatózásairól a németek azonban hamar tudomást szereztek,
és már szeptember második felétől hozzákezdtek a kiugrás meghiúsításának előkészítéséhez.
Ekkor került ismét előtérbe Szálasi Ferenc és mozgalma.
Edmund Veesenmayer a szeptember 23-án Hitlernél tett látogatása után magához kérette Szálasit, és közölte vele, hogy a német államvezetés a továbbiakban őt tekinti az „egyetlen felelős tényezőnek" Magyarországon.
A teljhatalmú birodalmi megbízott azt javasolta Szálasinak, hogy a közeljövőben várható „kibontakozásig" helyezze magát német védelem alá, elkerülendő esetleges letartóztatását.
(Veesenmayernek pontosak voltak az információi: Lakatos miniszterelnök ugyanis valóban arra utasította Bakay Szilárd altábornagyot, a kiugrásban kulcsszerepre szánt budapesti I. hadtest feltétlenül kormányzóhű parancsnokát, hogy szervezze meg Szálasi és kompániája mielőbbi letartóztatását.)
Ezért Szálasi Ferenc szeptember 28-tól már az SS „védőőrizetében" kuksolva várta, hogy végre felvirradjon az ő nagy napja is.
Hitlernek egyébként sohasem volt jó véleménye az egykori vezérkari őrnagyból pártvezérré vedlett Szálasiról.
A Führernek cseppet sem tetszettek a meglehetősen zavaros hungarista ideológiának a Kárpát-medencei magyar szupremáciát hirdető tételei.
Adolf Hitler Magyarországnak és a közép-kelet-európai térségnek ugyanis ettől merőben más, a német hatalom direkt irányítása alatt álló gyarmati státuszt szánt.
A Führer a korabeli Magyarország szélsőjobboldali politikusai közül egyedül Imrédy Béla volt miniszterelnököt becsülte sokra, de Imrédy a március 19-i német megszállás után egyértelművé tette, hogy nem hajlandó kormányfői megbízatást vállalni.
A németek számára 1944 kora őszére rendkívül sokat romlott a hadi helyzet,
ezért már nem igazán finnyáskodhattak. Mint később Edmund Veesenmayer megjegyezte, végül azért esett Szálasira Hitler választása, „mert rajta kívül nem volt senki más, aki vállalta volna a felelősséget e szörnyű körülmények között".
A Veesenmayer által emlegetett „szörnyű körülmények" 1944 őszén pedig több mint valóságosnak bizonyultak. 1944 szeptember végén a Vörös Hadsereg alakulatai átlépték Magyarország trianoni határait, és a harcok áttevődtek a Tiszántúl területére.
A német haderő kiszorult a Szovjetunió területéről, és a Wehrmacht alakulatait egészen a Visztuláig, a Balkánon pedig a Dráva-Duna –Tisza vonalig szorították vissza. Az 1944. június 6-án Normandiában partra szállt angol-amerikai szövetséges haderő
októberben pedig már a Harmadik Birodalom nyugati határai előtt sorakozott fel.
Ebben a helyzetben még a katonai kérdésekben járatlan laikusok számára is nyilvánvaló volt, hogy a náci Németország elvesztette a háborút, és csak rövid idő kérdése, hogy Hitler birodalma véglegesen széthulljon.
Szálasi Ferenc, aki egykor kitűnő minősítéssel végezte el a vezérkari akadémiát, és kiváló felkészültségű katonának tartották,
fanatikusan hitt önnön küldetésében,
valamint az általa kiötlött ideológia, a hungarizmus mindenhatóságában.
E fantaszta felfogás miatt Szálasi nem azt akarta látni, ami a valóság volt, hanem a valóságot torzította olyanná, ahogyan az az elképzeléseinek megfelelt.
Erre a már-már kóros küldetéstudatra és fanatizmusra volt visszavezethető,
hogy a harctéri helyzet kézzelfogható tényei ellenére, komolyan hitt a németek végső győzelmében.
Ezért is volt hajlandó átvenni a régóta szomjazott és hőn áhított hatalmat, amit a német szuronyok szereztek meg neki.
Szálasi a kormányzó kiugrási kísérletének csúfos bukása után, 1944. október 16-án állította fel a Nyilaskeresztes Párt- Hungarista Mozgalom, és néhány kisebb nemzetiszocialista pártocska koalíciójából létrehozott kétes legitimációjú kabinetjét, az úgynevezett „nemzeti összefogás kormányát".
Szálasi már közvetlenül a nyilas hatalomátvétel után arra utasította a hungarista kormány külügyminiszterét, Báró Kemény Gábort, hogy járja ki a Hitlerrel való minél előbbi csúcstalálkozót. Kemény október végétől kezdve többször is sürgette Veesenmayert az 1944. november 4-én úgynevezett nemzetvezetővé „megválasztott" nyilasvezér valamint Hitler csúcstalálkozójának mielőbbi összehozására.
Szálasinak a hatalom megszerzése mellett mindig is az volt a nagy álma, hogy egyszer a Harmadik Birodalom Führerének oldalán feszíthessen, vele egyenrangú államfőként. Másrészt, a találkozót abból az okból is elengedhetetlenül fontosnak tartotta,
hogy ezzel deklarálja ország-világ előtt a „Hungarista Munkaállam" szuverenitását.
Adolf Hitlert 1944 késő őszén éppen eléggé lekötötte a keleti és a nyugati front kritikus helyzete ahhoz, mintsem hogy Szálasi fogadására fecsérelje az idejét.
De a Führer végül belátta, hogy ebben a rendkívül súlyos helyzetben nem térhet ki a legfőbb utolsó szövetségese által sürgetett találkozó elől, ezért a nagy ardenneki ellentámadás lázas előkészületei közben is kénytelen volt időt szakítani Szálasi és kísérete fogadására.
A diplomáciai úton végzett egyeztetetések eredményeként,
1944. december 4-én virradt fel a nyilas „nemzetvezető" által oly régóta és hőn várt nagy nap,
az Adolf Hitlerrel való találkozó.
Szálasi és kísérete, Báró Kemény Gábor külügyminiszter, Beregffy Károly vezérezredes, honvédelmi miniszter, vezérkari főnök és hadseregfőparancsnok, továbbá Vajna Gábor belügyminiszter 1944. december 3-án indult el Berlinbe, Horthy egykori államfői különvonatán, a Turánon, az ekkor már szovjet bekerítéssel fenyegetett Budapestről.
Adolf Hitler másnap, a berlini Birodalmi Kancellárián fogadta Szálasit. A Führer, és Szálasi aznap két alkalommal tárgyalt egymással.
E tárgyalásokon Szálasi több igényt is megfogalmazott.
Mindenek előtt garanciákat kért Hitlertől, hogy a hadi helyzet függvényében a birodalom területére kitelepítésre kerülő vagy oda menekülő magyar állampolgárok felett a nyilas kormány gyakorolhassa a teljes fennhatóságot, továbbá érintetlen maradjon a kitelepülő közigazgatás szuverenitása is.
A „nemzetvezető" ezt meghaladóan a nyilas hatalom irányítása alatt álló magyar haderő felfegyverzését is kérte, valamint a betekintés lehetőségét az ország területét érintő német hadműveleti tervekbe.
Szálasi azt igényelte, hogy az ország területén harcoló német alakulatok valamint a honvéderők felett egységes, és kizárólagosan magyar vezénylés érvényesüljön. Adolf Hitler nem tett azonban semmilyen konkrét ígéretet Szálasi kéréseivel kapcsolatban.
Ehelyett hosszas monológba kezdett arról, hogy miért kényszerült harcba a bolsevizmussal illetve a „világzsidósággal", valamint az „angolszász plutokráciával".
Arra a magyar felvetésre, hogy az akkor még csak esetleges lehetőségnek tekintett németországi kitelepülés esetén változatlan maradjon a nyilas kormány szuverenitása,
Hitler magabiztosan kijelentette:
a német hadvezetés ugyanolyan fontosnak tartja a magyarországi területek megtartását, mint a német föld védelmét, tehát szóban sem jöhet Magyarország feladása.
A nyilas vezetők megnyugtatására,
a Führer beszélt a hamarosan bevetésre kerülő „csodafegyverekről",
amelyek néhány hét alatt Németország javára fogják fordítani a hadiszerencsét, ezért nem kétséges a végső német győzelem.
Joachim von Ribbentrop birodalmi külügyminiszter Báró Kemény Gáborral együtt fogadta a „nemzetvezetőt" , akit arról biztosított, hogy a Wehrmacht 1945 tavaszán átfogó offenzívát indít Magyarország területéről, és a Kárpátokon túlra űzi vissza az oroszokat.
Heinrich Himmler a „Reichsführer-SS", egészen lírai hangon ecsetelte a jövőt a vele tárgyaló Vajna Gábornak,
akinek kérdésére, hogy mi várható a közeljövőben, az SS birodalmi vezetője ezt válaszolta: „ Egy év múlva, 1945 karácsonyán valamennyien a békés otthonaikban leszünk a megnyert háború után, önök a felszabadított Nagy-Magyarországon."
Szálasi a berlini villámlátogatásán a náci vezetőkön kívül Oshima Hiroshi berlini japán nagykövettel is találkozott, akivel a „háború utáni új világrend" kiépítéséről értekezett, hosszasan ecsetelve azt a jövőbeli szerepet, amit a hungarizmus fog játszani a „Berlin – Róma –Tokió" hatalmi tengelyben.
Szálasi Ferencnek nyilas államfőként ez volt az egyetlen hivatalos külföldi utazása,
valamint személyes találkozója Hitlerrel.
A „nemzetvezető" a katonai realitásokat teljesen figyelmen kívül hagyva,
1945 márciusában még hivatalos találkozóra készült Mussolinivel,
és megpróbálta elérni, hogy Adolf Hitler másodszor is fogadja áprilisban, de ezekből a hagymázas tervekből két-három héttel Hitler rendszerének bukása előtt már természetesen semmi sem lett.
Noha Szálasinak nem sikerült elérnie semmilyen kézzelfogható eredményt, a berlini látogatás valóságos eufóriát váltott ki a hazafelé tartó nyilas vezetők körében.
Hitler csodafegyverekről tartott kiselőadását ugyanolyan sziklaszilárd valóságnak vélték, mint Ribbentropnak, valamint Himmlernek a nagy tavaszi ellentámadásról és a végső győzelemről szóló delíriálását.
A nyilas vezetők rózsaszín ábrándjaival szemben 1944 decemberében azonban már az volt a kemény realitás, hogy magyar főváros a Vörös Hadsereg harapófogójába került, és az oroszok Budapest ostromára készültek.
A Szálasi-kormány „hősi életszemléletet" hangoztató nyilas bajnokai persze nem akarták megvárni a bekerítést,
ezért még jóval karácsony előtt elhagyták a fővárost ,
hogy az uralmukbó hátralévő bő négy hónapban tovább kergessék az országnak pusztulást és könnyek tengerét okozó ábrándjaikat.